ОКРЕМА ДУМКА
судді ОСОБА_1 , який залишився у меншості при ухваленні рішення за апеляційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 , апеляційною скаргою з доповненнями прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_4 , апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_5 та апеляційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 30 жовтня 2024 року.
07 квітня 2026 року м. Київ
Ухвалою колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду від 07.04.2026 року частково задоволено апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 , фактично частково задоволено апеляційну скаргу з доповненнями прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_4 , апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_5 та представника потерпілого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 задоволено.
Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 30 жовтня 2024 року, якою ОСОБА_8 було звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строку давності, а кримінальне провадження закрите скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції.
Це рішення колегією суддів було мотивовано тим, що у ході судового розгляду було допущене таке істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке тягне безумовне скасування судового рішення, зокрема судовий розгляд здійснений за відсутності потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, що відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 412 КПК України, є підставою для обов`язкового скасування судового рішення.
Повністю погоджуючись із ухваленим рішенням та мотивами його ухвалення, вважаю, що існує ще один мотив для скасування цього рішення із наявністю якого колегія суддів не погодилась. 
Частиною першою ст. 44 КК України визначена можливість звільнення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини першої ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули строки, що передбачені цією нормою закону. У обох зазначених нормах законодавець посилається на те, що звільненню від кримінальної відповідальності, у тому числі і із підстав, передбачених ст. 49 КК України, підлягають виключно особи, які вчинили кримінальне правопорушення. 
Наведене дає підстави стверджувати про те, що встановлені факту вчинення особою злочину та часу його вчинення є обов`язковою умовою застосування щодо цієї особи положень ст. 49 КК України.
У випадку коли особа не визнає себе винуватою та не погоджується на звільнення її від кримінальної відповідальності із підстав, передбачених ст. 49 КК України суд доводить судовий розгляд до кінця, за наявності достатньої кількості належних та допустимих доказів ухвалює щодо неї обвинувальний вирок та звільняє особу від покарання відповідно до вимог ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України.
Щодо можливості звільнення особи від кримінальної відповідальності відповідно до положень ст.ст. 44, 49 КК України із закриттям кримінальної справи із підстав, передбачених п.1 ч.2 ст. 284 КПК України, то таке звільнення можливе виключно у випадку визнання особою своєї винуватості у вчиненні злочину. Лише у такому випадку, суд, з`ясувавши дійсність такої правової позиції обвинуваченого, добровільність цього визнання та відсутності підстав для примусу до такого визнання, може стверджувати про доведеність факту вчинення особою певного кримінального правопорушення, що тягне звільнення особи від кримінальної відповідальності у випадку дотримання інших умов для такого звільнення. У іншому випадку суд позбавлений можливості зробити висновок про вчинення особою злочину, що є необхідним та обов`язковою умовою звільнення особи від кримінальної відповідальності із підстав, передбачених ст. 49 КК України. Звільнення особи від кримінальної відповідальності за відсутності доведення факту вчинення особою кримінального правопорушення буде суперечити змісту відповідних положень КК України і указувати на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Окрім того, висновки суду про доведеність факту вчинення особою кримінального правопорушення за відсутності визнання нею своєї винуватості у вчиненні даного кримінального правопорушення та відсутності щодо цієї особи обвинувального вироку про вчинення даного кримінального правопорушення буде указувати на порушення принципу презумпції невинуватості, визначеного у ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України. 
Застосувавши до обвинуваченого положення ст. 49 КК України та звільнивши його від кримінальної відповідальності без визнання ним своєї винуватості у вчиненні злочинів, суд першої інстанції допустив як істотне порушення вимог кримінального процесуально закону (ст. 17 КПК України) так і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, тобто ст. 49 КК України, яке проявилось унеправильному тлумаченні цієї норми закону, яке суперечить її точному змісту, внаслідок чого був застосований закон, який не підлягає застосуванню.
У відповідності до п.4 ч.1 ст. 409 КПК України неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є самостійною підставою для скасування вироку при розгляді справи судом апеляційної інстанції.
Наведене дає підстави стверджувати про те, що ухвала Дарницького районного суду м. Києва від 30 жовтня 2024 року якою ОСОБА_8 було звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строку давності із закриттям кримінального провадження повинна була бути скасована у тому числі і із зазначеним вище неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. 

Суддя ОСОБА_1 

.