ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

23 червня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 742/2584/22
Головуючий у першій інстанції – Павлов В. Г.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1430/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Луговця О.А. (головуючий), Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.

секретар судового засідання Хілик М.О.
учасники справи:

стягувач ОСОБА_1 
суб`єкт оскарження державний виконавець Прилуцького відділу державної виконавчої служби у Прилуцькому районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Клименко Любов Григорівна
боржник  ОСОБА_2 

особа, яка подала апеляційну скаргу,  ОСОБА_1 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 квітня 2026 року (суддя – Павлов В.Г., місце ухвалення – м. Прилуки, дата складання повної ухвали – 29.04.2026) у справі за скаргою ОСОБА_2 на бездіяльність державного виконавця Прилуцького відділу державної виконавчої служби у Прилуцькому районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Клименко Любові Григорівни,

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2026 року ОСОБА_2 звернулася зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Прилуцького відділу державної виконавчої служби у Прилуцькому районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі – державного виконавця), в якій просила визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо невинесення на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» постанови про закінчення виконавчого провадження №8018257 з примусового виконання виконавчого листа №2/742/10/24 від 30.01.2025, виданого Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області про усунення перешкод у користуванні спільним майном за рахунок ОСОБА_2 шляхом демонтування самочинно встановлених сходів та навісу на прибудинковій території обєкту за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язати державного виконавця винести постанову про закінчення даного виконавчого провадження.
Вимоги скарги обгрунтовані тим, що постановою Чернігівського апеляційного суду від 20.12.2024 скасовано рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17.04.2024 року й позов ОСОБА_1 до  ОСОБА_2  про усунення перешкод у користуванні спільним майном задоволено. Постановлено усунути перешкоди у користуванні спільним майном за рахунок  ОСОБА_2 , демонтувати самочинно встановлені сходи та навіс на прибудинковій території до об`єкту за адресою:  АДРЕСА_1 . На виконання данного рішення суду (виконавчого листа №2/742/10/24 від 30.01.2025, виданного Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області) державним виконавцем 06.02.2026 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №8018257. На цій підставі  ОСОБА_2  було усунуто перешкоди у користуванні спільним майном шляхом демонтажу сходів та навісу, встановлених на прибудинковій території до вказаного об`єкту. Однак, державним виконавцем 25.03.2026 було проведено огляд та складено акт, яким встановлено, що рішення суду виконано частково, а саме демонтовано навіс та частково зняті сходинки, які входять до складу нерухомої конструкції сходів. Звертає увагу, що державний виконавець безпідставно ототожнює поняття «сходи» та «площадка (майданчик)», у зв`язку з чим помилково вважає рішення невиконаним і станом на 02.04.2026 надав відмову з посиланням на вищевказаний акт. При цьому,  ОСОБА_2 , зазначає, що рішення суду нею виконано добровільно та в повному обсязі, що підтверджується довідкою ПП «Модерн-ХХІ» №11 та робочим проєктом №27/22, а державний виконавець діяв поза межами наданих йому повноважень та не у спосіб, встановлений законом. 
Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 квітня 2026 року скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Прилуцького відділу державної виконавчої служби у Прилуцькому районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо нерозгляду належним чином заяви ОСОБА_2 про закінчення виконавчого провадження №8018257 з підстав, передбачених п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження»; зобов`язано Прилуцький відділ державної виконавчої служби у Прилуцькому районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в особі уповноваженої посадової особи повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про закінчення виконавчого провадження №8018257 та прийняти рішення відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» з урахуванням висновків суду, викладених у цій ухвалі; у решті вимог скарги відмовлено.
В апеляційній скарзі стягувач ОСОБА_1 просить дану ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні скарги на дії/бездіяльність органу примусового виконання.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 узагальнено зводяться до того, що ухвала суду першої інстанції є незаконною й передчасною, оскільки суд вийшов за межі предмету розгляду скарги та фактично здійснив роз`яснення судового рішення.
Апелянт вказує, що скарга була подана саме на незакінчення виконавчого провадження, а суд першої інстанції при розгляді скарги здійснив тлумачення та роз`яснення рішення суду, звузивши зміст його резолютивної частини, внаслідок чого дійшов помилкового висновку, що обов`язок боржника обмежується демонтажем лише окремих конструктивних елементів похилого маршу й заміни частини металевих сходів на дерев`яні та є належним виконанням судового рішення. Однак, таке звуження не досягає мети звернення  ОСОБА_1  до суду з позовом.
Апелянт стверджує, що суд першої інстанції помилково ототожнив поняття «сходи» виключно зі сходовим маршем, тоді як відповідно до будівельних норм сходи є цілісною конструкцією, що включає сходові марші та сходові площадки, залишення якої свідчить про неповне виконання рішення суду щодо знесення сходів.
Боржник  ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу відхилити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи судове рішення законним та обґрунтованим, винесеним з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги,  ОСОБА_2 зазначає, що суд першої інстанції дослідив виконавчий документ №2/742/10/24 та надані скаржником докази. При цьому, оскаржувана ухвала не містить посилань на дослідження постанови Чернігівського апеляційного суду, на підставі якої видано виконавчий документ, а також у ній не йдеться мова про роз`яснення постанови суду апеляційної інстанції.
Акцентує увагу, що при винесенні оскаржуваної ухвали судом не було здійснено жодного тлумачення судового рішення по суті, а лише досліджено надані докази, дотримано вимоги ст. 447-451 ЦПК України, тоді як посилання в апеляційній скарзі на будівельно-технічні терміни є цитуванням штучного інтелекту та абстрактні пошукові запити в мережі інтернет, які не можуть бути доказами в суді.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників виконавчого провадження, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів приходить до такого висновку.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
За приписами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (ч. 1). Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (ч. 2). Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом (ч. 3). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4). Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч. 5).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом у справі встановлені такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини.
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 20.12.2024 у справі №742/2584/22, рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17.04.2024 у справі за позовом ОСОБА_3 до  ОСОБА_2 , Управління містобудування та архітектури Прилуцької міської ради Чернігівської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Прилуцька міська рада Чернігівської області про визнання незаконним та скасування реєстрації повідомлення про початок будівельних робіт та за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , Управління містобудування та архітектури Прилуцької міської ради Чернігівської області про усунення перешкод у користуванні спільним майном, - скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 до  ОСОБА_2 , Управління містобудування та архітектури Прилуцької міської ради Чернігівської області про визнання незаконним та скасування реєстрації повідомлення про початок будівельних робіт відмовлено. Позов ОСОБА_1 до  ОСОБА_2  про усунення перешкод у користуванні спільним майном задоволено. Усунуто перешкоди у користуванні спільним майном, за рахунок  ОСОБА_2 , демонтувати самочинно встановлені сходи та навіс на прибудинковій території до об`єкту за адресою:  АДРЕСА_1 . У задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління містобудування та архітектури Прилуцької міської ради Чернігівської області відмовлено (а.с. 11-21).
Постановою державного виконавця Прилуцького відділу державної виконавчої служби у Прилуцькому районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Клименко Л.Г. від 06.02.2026 було відкрито виконавче провадження (ВП №8018257) з примусового виконання виконавчого листа №2/742/10/24 від 30.01.2025, виданого Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області про усунення перешкод у користуванні спільним майном за рахунок ОСОБА_2 шляхом демонтування самочинно встановлених сходів та навісу на прибудинковій території об`єкту за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6 зворот).
Згідно матеріалів виконавчого провадження ВП №80182579, державним виконавцем у ході проведення виконавчих дій були складені акти від 23 лютого 2026 року (а.с. 112), від 10 березня 2026 року (а.с. 107), якими встановлювалося невиконання боржником судового рішення щодо демонтажу самочинно встановлених сходів та навісу на прибудинковій території до об`єкту за адресою АДРЕСА_2 , у зв`язку з чим постановами державного виконавця від 23.02.2026 та від 10.03.2026 на ОСОБА_2 накладено штрафи в сумі 1700,00 грн і 3400,00 грн (а.с. 96, 106).
В акті від 25 березня 2026 року (а.с. 7, 103) державним виконавцем установлено часткове виконання судового рішення: демонтовано навіс та частково зняті сходинки, які входять до складу нерухомої конструкції сходів; у даному акті також міститься запис, що  ОСОБА_2 не згодна з ним, оскільки рішення суду виконано в повному обсязі: східці та навіс демонтовано.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 16 березня 2026 року заяву ОСОБА_2 про роз`яснення постанови Чернігівського апеляційного суду від 20 грудня 2024 року повернуто без розгляду.
26.03.2026 ОСОБА_2 звернулась до Прилуцького ВДВС із заявою, в якій просила закрити виконавче провадження у зв`язку з повним фактичним виконанням судового рішення (а.с. 102).
02.04.2026 Прилуцький відділ державної виконавчої служби у Прилуцькому районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції листом повідомив ОСОБА_2 , що у рамках виконавчого провадження №80182579 з примусового виконання виконавчого листа №2/742/10/24 від 30.01.2025, виданого Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області, державним виконавцем 25.03.2026 повторно проведено перевірку виконання рішення та встановлено, що рішення суду виконано частково. Станом на 02.04.2026 підстави для закінчення виконавчого провадження відсутні (а.с. 7 зворот, 102 зворот).
Постановою державного виконавця від 07.05.2026 виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2/742/10/24, виданого 30.01.2025 Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області, закінчено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення згідно з виконавчим документом. 
ПП «Модерн-ХХІ» на замовлення  ОСОБА_2 складено довідку №11, у якій зроблено висновок, що нормативні документи Державних будівельних норм визначають «сходи» та «площадка», як різні конструктивні елементи, формуючи вимоги безпеки для їх влаштування для кожного конструктивного елемента окремо (а.с. 8 зворот - 9).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
За приписами ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Частиною 1 статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються  Законом України «Про виконавче провадження».
У ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) – сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
У ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. 
Згідно зі ст. 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
У разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (ч. 2 ст. 451 ЦПК України).
Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (ч. 3 ст. 451 ЦПК України).
За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (засада змагальності цивільного судочинства).
Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Частково задовольняючи скаргу ОСОБА_2 на бездіяльність органу примусового виконання, суд першої інстанції виходив з того, що висновок державного виконавця про неповне виконання рішення ґрунтується на розширеному тлумаченні змісту виконавчого документа та не підтверджений належними доказами. 
Місцевий суд зазначив, що при виникненні у державного виконавця сумнівів щодо фактичного виконання судового рішення, виконавець замість використання процесуального механізму роз`яснення рішення вдався до суб`єктивного та розширеного тлумачення резолютивної частини на власний розсуд.
Суд першої інстанції вказав, що виконання судового рішення про демонтаж конкретно визначеного майна не є тотожним зобов`язанню боржника щодо відновлення об`єкта чи території у первісному стані. Зі змісту виконавчого документа №2/742/10/24 вбачається, що судом було покладено на боржника обов`язок вчинити конкретну дію - «здійснити демонтаж встановлених сходів та навісу». Оскільки під час розгляду справи по суті питання про «відновлення первісного стану» не ставилося і відповідне рішення судом не ухвалювалося, державний виконавець не має правових підстав вимагати від боржника будь-яких додаткових дій, окрім фізичного розбирання (демонтажу) саме тих конструктивних елементів, що прямо вказані у рішенні. Тому відсутність «первісного вигляду» майданчика чи наявність на ньому сторонніх предметів (піддонів) після фактичного знесення металевих сходів та навісу, не може свідчити про невиконання рішення. Виконання вважається завершеним у момент ліквідації об`єктів, зазначених у виконавчому листі, незалежно від естетичного стану місця їх колишнього розташування чи подальшого використання цієї території боржником у спосіб, що не порушує прямої заборони суду.
Однак апеляційний суд не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Спір у даній справі виник між учасниками виконавчого провадження щодо відмови державного виконавця закінчити виконавче провадження з підстав, передбачених п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом).
Зокрема, звертаючись до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця, ОСОБА_2 вважала, що в повному обсязі виконала постанову Чернігівського апеляційного суду від 20.12.2024, тоді як виконавець безпідставно не виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, проявляючи цим протиправну бездіяльність та порушуючи її права як боржника у виконавчого провадженні.
Однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення (п. 9 ч. 1 ст. 129 Конституції України). Аналогічне положення міститься й у п. 7 ч. 3 ст. 2 ЦПК України.
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Дана норма Основного Закону також кореспондується з ч. 1 ст. 18 ЦПК України.
У рішенні «Горнсбі проти Греції» (§40) Європейський суд з прав людини наголосив, що відповідно до усталеного прецедентного права пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.
У справі «Глоба проти України» (заява №15729/07, §§26, 27) ЄСПЛ зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності. Суд також повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною якза законодавством, так і на практиці (див. також рішення від 07.06.2005 у справі «Фуклев проти України», заява №71186/01, §84).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №922/4519/14 зазначено, що забезпечення остаточності судового рішення та його неухильного виконання спрямоване на дотримання таких вимог верховенства права як забезпечення прав і свобод людини, правової визначеності, доступу до правосуддя, законності. Порушення принципу обов`язковості виконання судового рішення суперечить вимогам правової визначеності. 
Забезпечення виконання остаточного судового рішення у визначеному законом порядку є позитивним обов`язком держави. 
Таким чином, установлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дозволяє ставити його виконання в залежність від волі боржника або будь-яких інших осіб, зокрема виконавця, на вчинення чи невчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів. 
Як вбачається з матеріалів справи, кожна зі сторін виконавчого провадження по різному тлумачать виконавчий документ, виданий на підставі судового рішення, у зв`язку з чим боржник вважає вчинені ним дії по демонтажу навісу й сходів достатніми на підтвердження повного виконання рішення суду, тоді як стягувач наполягає, що рішення суду боржником виконано лише частково й не досягає мети звернення до суду за захистом свого права. 
Державний виконавець, дотримуючись точки зору стягувача, закінчив виконавче провадження у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення суду лише на виконання оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, хоча після складеного 25.03.2026 акту, яким встановлено частковість виконання судового рішення, боржником ніяких дій не проводилося й технічних змін щодо спірного об`єкту не відбулося. Ці обставини не оспорювалися ніким із учасників виконавчого провадження.
Визнаючи ж неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо не розгляду належним чином заяви ОСОБА_2 про закінчення виконавчого провадження та зобов`язуючи державного виконавця повторно розглянути дану заяву ОСОБА_2 і прийняти рішення відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» з урахуванням висновків, викладених в ухвалі, суд першої інстанції не врахував існування між учасниками виконавчого провадження спору щодо належного порядку й способу виконання судового рішення – постанови Чернігівського апеляційного суду від 20.12.2024.
Колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що місцевий суд в оскаржуваній ухвалі фактично вдався до аналізу будівельно-технічних понять, хоча для цього необхідні спеціальні знання у сфері, іншій ніж право, якими суд не володіє, та самостійного тлумачення покладеного у виконавчому листі на боржника обов`язку, тоді як це входило в повноваження суду апеляційної інстанції, на підставі постанови якого було видано виконавчий документ.
У зв`язку з цим, не є слушними аргументи відзиву боржника про належне здійснення судом першої інстанції при розгляді скарги перевірки всіх питань у категорії справ щодо правомірності дій органу примусового виконання, пов`язаних із закінченням виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».
При цьому, звернувши увагу державного виконавця на його право звернутися до суду за роз`ясненням судового рішення, якщо воно є для нього незрозумілим, суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що таким правом згідно з ч. 1 ст. 271 ЦПК України наділені й учасники справи, які це право не реалізували.
Крім того, апеляційний суд зауважує, що звернення із заявою про роз`яснення судового рішення є правом державного виконавця, передбаченим п. 10 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», а не обов`язком, тоді як не реалізація особою наданого їй права не може вважатися неправомірною бездіяльністю.
Водночас у акті від 25.03.2026 та у листі-відповіді від 02.04.2026 державний виконавець виклав свою суб`єктивну позицію про неможливість закінчення виконавчого провадження, оскільки рішення суду виконано частково. 
Прикметно, що до заяви від 26.03.2026 про закриття виконавчого провадження ОСОБА_2 додала лише фото виконаних робіт (додаток 1), тоді як довідку ПП «Модерн-ХХІ» №11 на підтвердження своїх доводів у розпорядження державного виконавця не надавала, що могло б вплинути на його позицію, представивши вказаний документ лише місцевому суду при розгляді скарги.
Натомість, з фотознімків об`єкту до та після проведених боржником робіт вбачається демонтаж сходів, замість яких установлені дерев`яні піддони, та демонтовано верх навісу з написом «Bona Beti», тоді як опори під ним лишилися на місці.
Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження мають право надавати виконавцю додаткові матеріали, а виконавець для з`ясування та роз`яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, уповноважений залучати експерта або спеціаліста (ч. 1 ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження»).
Характерно, що намагаючись з`ясувати правильність своєї позиції з приводу належного порядку й способу виконання судового рішення, боржник ініціювала перед Чернігівським апеляційним судом заяву про роз`яснення рішення, але не довела її до логічного завершення (заява повернута без розгляду у зв`язку з невиконанням вимог ч. 2 ст. 183 ЦПК України).
Отже, на момент звернення ОСОБА_2 зі скаргою на бездіяльність органу примусового виконання не встановлено неправомірності бездіяльності державного виконавця щодо не розгляду належним чином заяви ОСОБА_2 про закінчення виконавчого провадження, оскільки з огляду на існування між сторонами виконавчого провадження спору щодо порядку виконання судового рішення, державний виконавець діяв відповідно до закону та в межах повноважень і право боржника не було порушено.
Винесення ж державним виконавцем 07.05.2026 постанови про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення згідно з виконавчим документом, не свідчить про протиправну бездіяльність виконавця, оскільки, як повідомив виконавець, дане процесуальне рішення прийняте ним на виконання оскаржуваної ухвали суду, тоді як на момент подання боржником скарги до суду таких передумов не існувало.
Підсумовуючи викладені обставини, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про незаконність та передчасність оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, позаяк для вирішення питання про можливість закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у даному випадку необхідне правильне розуміння учасниками виконавчого провадження, передусім державним виконавцем, змісту судового рішення, яким на боржника покладено обов`язок по усуненню перешкод у користуванні спільним майном, що може бути реалізоване шляхом ініціювання виконавцем чи сторонами виконавчого провадження питання про роз`яснення судового рішення, залучення виконавцем у виконавчому провадженні експерта (спеціаліста).
Таким чином, враховуючи означене, на основі всебічно, повно й об`єктивно з`ясованих обставин, що мають значення для справи і на які посилаються учасники справи, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, визначивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та норми права, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів констатує неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права (Закону України «Про виконавче провадження»).
У зв`язку з цим, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, апеляційний суд висновлює про необхідність скасування судового рішення і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні скарги боржника з вищенаведених підстав.
Відтак, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а ухвала Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29.04.2026 – скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні вимог скарги ОСОБА_2 на бездіяльність державного виконавця.
Відповідно до ст. 352 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.
Оскільки в даній справі відсутні докази понесення учасниками судових витрат, то вони й не розподіляються.
Керуючись ст. 367-369, 374, п. 4 ч.1 ст. 376, ст. 381-384, 389-391 ЦПК України, 
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 квітня 2026 року – скасувати.
У задоволенні скарги  ОСОБА_2 на бездіяльність державного виконавця Прилуцького відділу державної виконавчої служби у Прилуцькому районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Клименко Любові Григорівни – відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення. 
Повне судове рішення складено 24 червня 2026 року.

Головуючий О.А. Луговець
Судді Н.В. Висоцька
Н.В. Шитченко