Справа № 161/9305/26 
Провадження № 2/161/5191/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2026 року м. Луцьк
Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:
головуючого судді Мазура Д. Г.
за участі секретаря судового засідання Дручок О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Луцького міськрайонного суду Волинської області цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум Лігал Колекшн» до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України,

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Преміум Лігал Колекшн» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України. 
Просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум Лігал Колекшн» три проценти річних від суми боргу у розмірі 13973,82 гривень та інфляційні збитки у розмірі 31100,92 гривень, а всього 45074,74 гривень.
На обґрунтування свого позову представник позивача вказав, що 22 серпня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 4-Д/10-В, за умовами якого Банк надав Позичальнику у тимчасове платне користування грошові кошти у розмірі 23678,60 доларів США строком до 12 червня 2034 року.
У зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за кредитними договорами, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 03 грудня 2010 року по справі № 2-8961/10 стягнуто ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитними договорами у розмірі 203895,34 гривень.
29 березня 2013 Шевченківським районним судом міста Києва видано виконавчий лист по справі №2-8961/10.
Станом на дату звернення рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 грудня 2010 року по справі № 2-8961/10 не виконане.
30 квітня 2020 року між ПАТ «КБ «НАДРА» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Преміум Лігал Колекшн» укладено Договір №GL3N217215 про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець О.О. за зареєстрованим номером №2891, відповідно до умов якого до ТОВ «Преміум Лігал Колекшн» перейшло право вимоги за кредитними договором та договорами забезпечення, в тому числі за Кредитним договором № 4-Д/10-В від 22 серпня 2008 року, укладений між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 ..
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року по справі № 761/31874/20 замінено стягувана Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» на ТОВ «Преміум Лігал Колекшн» у виконавчому листі виданого Шевченківським районним судом міста Києва видано виконавчий лист по справі №2-8961/10 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості.
Враховуючи, що зобов`язання за Кредитним договором № 4-Д/10-В від 22 серпня 2008 року не виконано, ТОВ «Преміум Лігал Колекшн» вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 суми, визначені статтею 625 Цивільного кодексу України у розмірі 45074,74 грн., що складається з суми інфляційних збитків у розмірі 13973,82 грн. та трьох процентів річних у розмірі 31100,92 грн..
Ухвалою від 06 травня 2026 року відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, надано відповідачу 15 денний термін з часу отримання ухвали про відкриття провадження на подання відзиву, а в разі його подання, позивачу 5 денний термін для подання відповіді на відзив.
01 червня 2026 на адресу суду від відповідача надійшов відзив, в якому просить відмовити у задоволенні позову, оскільки просить врахувати, що строк для пред`явлення виконавчого листа від 03.12.2010 минув у 29.01.2014 та позивач у даній по справі знаючи про закінчення таких строків не звертався про їх поновлення для пред`явлення виконавчого листа до виконання. Посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 11.02.2026 у справі №754/511/23 вказує, що застосування ч.2 ст. 625 ЦК України, зокрема нарахування 3% річних за невиконання рішення суду про стягнення боргу за основним зобов`язанням, за обставин, коли стягувач втратив право на примусове виконання цього судового рішення у зв`язку з пропуском пред`явлення виконавчого документа для виконання є неможливим.
08 червня 2026 від представника позивача ТОВ «Преміум Лігал Колекшн» надійшла відповідь на відзив в якій заперечує доводи наведені у відзиві відповідачем, зокрема вказує, що пропуск строку пред`явлення до виконання виконавчого листа не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, а тому не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання. Враховуючи відповідь на відзив та доводи наведені у ній просить задовольнити позов у повному обсязі.
В прохальній частині позовної заяви представник позивача просить слухати справу за його відсутності.
Від відповідача ОСОБА_1 на адресу суду надійшла заява, в якій просить розгляд справи проводити за його відсутності, щодо задоволення позову заперечує.
Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 22 серпня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 4-Д/10-В, за умовами якого Банк надав Позичальнику у тимчасове платне користування грошові кошти у розмірі 23678,60 доларів США строком до 12 червня 2034 року.
У зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за кредитними договорами, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 03 грудня 2010 року по справі № 2-8961/10 стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитними договорами у розмірі 203895,34 гривень.
29 березня 2013 Шевченківським районним судом міста Києва видано виконавчий лист по справі №2-8961/10.
30 квітня 2020 року між ПАТ «КБ «НАДРА» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Преміум Лігал Колекшн» укладено Договір №GL3N217215 про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець О.О. за реєстровим №2891, відповідно до умов якого до ТОВ «Преміум Лігал Колекшн» перейшло право вимоги за кредитними договором та договорами забезпечення, в тому числі за Кредитним договором № 4-Д/10-В від 22 серпня 2008 року, укладений між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 ..
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року по справі № 761/31874/20 замінено стягувана Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» на ТОВ «Преміум Лігал Колекшн» у виконавчому листі виданого Шевченківським районним судом міста Києва видано виконавчий лист по справі №2-8961/10 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
За змістом цієї норми зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Так, підстави виникнення цивільних прав та обов`язків наведені в частині другій статті 11 ЦК України, серед яких законодавець розрізняє:
1) договори та інші правочини;
2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;
3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;
4) інші юридичні факти.
У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (частина п`ята статті 11 ЦК України). Тобто на підставі рішення суду цивільні права та обов`язки можуть виникати лише в конкретних випадках, визначених актами цивільного законодавства. Водночас, за загальним правилом, цивільні права та обов`язки виникають з юридичних фактів, найпоширенішими з яких є правочини.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
Сторони укладають правочин з метою врегулювання певних правовідносин, що визначає виникнення у них цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Такі висновки викладено у постановах Великої палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15 (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15 (провадження № 14-16цс18).
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).
У главі 50 ЦК України визначено підстави припинення зобов`язання, а в частині першій статті 598 цієї глави обумовлено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобов`язання визначені, зокрема, в статтях 599, 600, 601, 604-609 ЦК України.
За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14-446цс18).
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує такого зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.
З аналізу глави 50 ЦК України, яка врегульовує питання припинення зобов`язання, слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 64 постанови від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження 12-302гс18).
Стадія виконавчого провадження як завершальна стадія судового процесу має встановлені законом строкові межі. Зокрема, така стадія починається після видачі виконавчого документа стягувачу та закінчується фактичним виконанням судового рішення або зі спливом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки якщо цей строк пропущено, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання (пункт 2 частини четвертої статті 4 Закону України "Про виконавче провадження").
Тобто за межами цього строку (строку пред`явлення виконавчого документа до виконання) виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження як завершальної стадії судового процесу спливає одночасно зі строком пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Отже, можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено судом в установленому законом порядку.
Оскільки право на примусове виконання обмежене строком пред`явлення виконавчого документа до виконання, то в разі пропуску такого строку та за умови, що суд відмовив у його поновленні, право на примусове виконання судового рішення вважається остаточно втраченим. Держава більше не забезпечує реалізацію цього рішення через виконавчу службу. Це означає, що рішення стає таким, яке не можна виконати примусово. У такому випадку за загальним правилом судове рішення про стягнення боргу не припиняє самого зобов`язання (борг як цивільно-правовий обов`язок формально продовжує існувати), але реалізація цього зобов`язання неможлива через примусове виконання.
Кредитор не може повторно пред`явити виконавчий документ на виконання (строк пропущено, а в його поновленні відмовлено), повторно звернутися до суду про той самий борг (наявне судове рішення щодо цього боргу), вимагати виконання через державні механізми. Боржник уже не зобов`язаний повертати борг через примус і може посилатися на остаточну втрату можливості виконання рішення.
Однак це не виключає можливого погашення боргу боржником добровільно, що не буде вважатися безпідставно отриманим майном.
У такій ситуації зобов`язання не є задавненим у класичному розумінні, оскільки позовна давність застосовується до звернення з позовом, а тут уже є судове рішення, яке набрало законної сили.
Водночас втрата права на примусове виконання судового рішення, припинення можливості його реалізації через пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання і відмову у його поновленні судом свідчить про неможливість захисту такої вимоги в примусовому порядку.
У зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та відмовою суду в його поновленні право стягувача на примусове виконання судового рішення є остаточно втраченим, а можливість виконання такого рішення - припиненою.
Сплив строку пред`явлення виконавчого документа до виконання не є формальністю, а є самостійною підставою для припинення можливості примусового виконання судового рішення. Відмова в поновленні строку судом означає остаточність правової ситуації, відсутність будь-яких подальших процесуальних механізмів виконання судового рішення, а отже, відносини щодо примусового виконання стають стабільними.
З наведеного вбачається, що хоча формально позовна давність не застосовується, фактично зобов`язання втрачає юридичну примусовість, вимога за цим зобов`язанням стає такою, що не може бути захищена в примусовому порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном.
Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад установлений законом строк, що порушило б принцип правової визначеності як один з основоположних аспектів верховенства права.
Cплив строків пред`явлення виконавчого листа до виконання є законним правом боржника уникнути притягнення до цивільно-правової відповідальності після закінчення певного періоду після видачі судом виконавчого документа.
Суд гарантує право на справедливий суд як стягувачу, так і боржнику, оскільки має враховувати не лише майнові інтереси стягувача, а й захищати права та інтереси боржника, який у такому випадку правомірно протягом тривалого періоду міг розраховувати на відсутність загрози примусового виконання рішення та притягнення до відповідальності за його невиконання.
У такому випадку до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не можна застосовувати правила частини другої статті 625 ЦК України.
За протилежним (іншим) підходом буде складатися нерозумна ситуація, за якою після втрати права на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу і припинення можливості його реалізації, зокрема у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа для виконання і відмови в поновленні цього строку судом, за обставин неможливості виконання захисту основної вимоги (про стягнення основної суми боргу) кредитор зберігатиме можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, що суперечитиме принципу правової визначеності.
Вказане відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, що висловлена у Постанові від 11 лютого 2026 року у справі № 754/511/23 (провадження № 14-63цс25).
У відзиві відповідач акцентував увагу суду на тому, що за матеріалами цієї справи строк пред`явлення виконавчого листа до виконання закінчився, а тому кредитор позбавлений права на компенсаційні виплати, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України.
Надання стягувачу можливості постійно пред`являти вимоги до боржника про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на вимогу, яка не може бути примусового виконана суперечить принципу правової визначеності, який в свою чергу є складовими елементом принципу верховенства права.
Як зазначено Верховним Судом у постанові Великої Палати від 11 лютого 2026 року у справі № 754/511/23 (провадження № 14-63цс25): "з урахуванням власних висновків у цій справі Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних за невиконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, правильно виходили з того, що у зв`язку зі спливом строку, наданого законом для пред`явлення виконавчого листа до виконання, відмовою суду у поновленні цього строку і у видачі дубліката виконавчого листа, немає і обов`язку відповідача у грошовому зобов`язанні, який би міг бути виконаний примусово, а отже, немає правової підстави для стягнення можливого похідного зобов`язання, передбаченого статтею 625 ЦК України".
Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином строк пред`явлення виконавчого листа №2-8961/10 від 03.12.2010 до виконання - до 29.01.2014.
Згідно відомостей автоматизованої системи виконавчого провадження за адресою https://asvpweb.minjust.gov.ua/#/search-debtors, на дату розгляду даної справи, відсутні виконавчі провадження у яких ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є боржником.
Матеріали справи не містять відомостей про звернення кредитодавця чи його правонаступника із заявою про поновлення строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання в порядку ст. 433 ЦПК України.
Отже, факт відсутності виконавчого листа за основним борговим зобов`язанням на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби, у сукупності з пропуском строку пред`явлення такого виконавчого листа до виконання та відсутністю відомостей про поновлення цього строку, унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 ЦК України, оскільки зазначена норма підлягає застосуванню виключно до грошового зобов`язання, яке є таким, що підлягає виконанню.
У зв`язку з цим вимоги про стягнення з боржника 3 % річних не ґрунтуються на вимогах закону, а тому суд доходить висновку про відмову в задоволені позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
В задоволенні позову відмовлено, а тому судові витрати слід покласти на позивача.
Керуючись ст.ст.2, 12, 13, 76, 77, 81, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

У задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум Лігал Колекшн» до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного тексту рішення 11 червня 2026 року.

Учасники справи:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Преміум Лігал Колекшн», адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Сікорського, б. 8, ЄДРПОУ 43490372.
Відповідач: ОСОБА_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 . 

Суддя Луцького міськрайонного суду
Волинської області Д.Г. Мазур