Справа №583/4421/25 | Головуючий у суді у 1 інстанції -  ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/1036/26 | Суддя-доповідач -                 ОСОБА_2
Категорія - Захоплення заручників |

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

30 червня 2026 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі: 
головуючого-судді - ОСОБА_2 , 
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
з участю секретаря судового засідання – ОСОБА_5 
прокурора – ОСОБА_6 
обвинуваченого – ОСОБА_7 
захисника – ОСОБА_8 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми, у режимі відеоконференції, кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 – адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 29 травня 2026 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, 

ВСТАНОВИЛА:
У провадженні Охтирського міськрайонного суду Сумської області перебуває на розгляді кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 147, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 345 КК України.
Прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, посилаючись на те, що до спливу строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, який обвинуваченому було продовжено до 15 червня 2026 року, закінчити розгляд даного провадження неможливо, а ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, які існували на час застосування вказаного запобіжного заходу, не зменшились та існують.
Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 29 травня 2026 року дане клопотання прокурора було задоволено, продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 27 липня 2026 року, включно, без визначення розміру застави.
Не погодившись з таким судовим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 29 травня 2026 року – скасувати, постановити нову ухвалу, якою змінити його підзахисному запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що при прийнятті оскаржуваного рішення, судом не було враховано того, що в матеріалах долучених до клопотання взагалі відсутні докази, як підтверджують вчинення ОСОБА_7 злочинів, передбачених ч.1 ст. 345, ч.2 ст. 147 КК України. Так, відповідно до протоколу допиту, потерпіла ОСОБА_9 не заявляє про такі обставини і під час слідчого експерименту не вказувала. Крім того, відеозапис, доданий до протоколу обшуку від 18 квітня 2025 року не містить висловлювань ОСОБА_7 щодо тримання заручника з метою спонукання службової особи до вчинення чи утримання від вчинення будь якої дії як умови звільнення заручника, поєднане з погрозою знищення людей, а вказаний доказ є основним у кримінальному провадженні, оскільки події, які відбувались в ході обшуку зафіксовані на ньому об`єктивно. 
Разом з тим, з дослідженого відеозапису вбачається, що працівники правоохоронних органів допустили порушення тактики проведення слідчих дій, перелізли через паркан і почали грюкати у вікно, погрожуючи тим, що через п`ять секунд виб`ють двері та застосують фізичне насильство. Вказана агресивна поведінка з боку правоохоронців, була безпідставною і не мала жодного обґрунтування, адже слідчий суддя в ухвалі на проведення обшуку надав дозвіл на відшукання та вилучення лише чорнових записів та мобільних телефонів. 
Крім того, як вказує захисник, поза увагою суду залишилось і те, що ризики, про які зазначено у клопотанні прокурора, жодним чином не доведені, і фактично при їх обґрунтуванні прокурор посилається лише на тяжкість майбутнього покарання, яке загрожує ОСОБА_7 у разі визнання його винуватості, що є неприпустимим та суперечить практиці ЄСПЛ.
При цьому, не було враховано, що ОСОБА_7 не судимий, має сім`ю, неповнолітню дитину, постійне місце проживання, не надано жодного доказу, що він ігнорує виклики слідчого, прокурора або суду. Посилання суду на той факт, що наявність дитини у ОСОБА_7 лише зі слів, спростовується копіє свідоцтва про народження дитини - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке долучено до матеріалів кримінального провадження, а висновки суду, щодо знищення його житла в с. Рябина Охтирського району Сумської області не відповідають дійсності. Знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, ОСОБА_7 не може, оскільки всі докази стороною обвинувачення вже зібрані, ризик незаконно впливати на потерпілого, свідка, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні також не підтверджений належними доказами. Вчиняти інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується, ОСОБА_7 , також, не збирається, і протилежному немає жодних доказів.
Щодо неможливості визначення розміру застави, то як вказує апелянт, це є правом, а не обов`язком суду, і можливість застосування застави повинна визначатись індивідуально у кожному конкретному випадку, враховуючи, зокрема, також тяжкість злочину, завдану шкоду суспільним інтересам, особу підозрюваного тощо.
За таких обставин, захисник вважає ухвалу суду першої інстанції незаконною, а мотиви, наведені у вказаному рішенні, є недостатніми для застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу саме у вигляді тримання та неможливість застосування до нього більш м`яких запобіжних заходів та застави.
Заслухавши доповідь головуючого судді змісту оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на підтримку апеляційних доводів та вимог, прокурора, який просив ухвалу суду першої інстанції залишити без зміни, а апеляційну скаргу – без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Так, відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно ст.177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Перевіряючи доводи поданого прокурором, в рамках кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 147, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 345 КК України, клопотання, про продовження останньому строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, на предмет існування заявлених ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, суд дійшов висновку про їх наявність, та що вони не зменшились, з врахуванням конкретних обставин даного кримінального провадження.
При цьому, на спростування доводів апелянта з приводу того, що вказані ризики є недоведеними, колегія суддів зауважує, що при їх встановленні, судом було враховано, що ОСОБА_7 обвинувачується, в тому числі, у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочину, що останній є громадянином іншої країни - Вірменії, не має обмежень виїзду за кордон, та що його сім`я, теж, перебуває за кордоном. Також, судом було враховано і те, що потерпіла ОСОБА_9 є співмешканкою що останній ідентифікує себе як представника злочинної спільноти, що підтверджено висновком лінгвістичної експертизи № 53/Л/3/1 від 14 серпня 2025 року його розмов, не має офіційних законних джерел доходів, нічим не займається, не має в Україні ні власного житла, ні утриманців, тобто, у нього відсутні сталі соціальні зв`язки.
Також, судом було враховано і те, що справа перебуває на стадії судового розгляду, досліджуються докази сторони захисту, обвинувачений показання ще не надавав.
Саме з огляду на зазначені обставини, суд і дійшов висновку, що в даному випадку прокурором доведено те, що на даний час, заявлені під час обрання запобіжного заходу ризики, а саме, що ОСОБА_7 може , залишились актуальними і не зменшились та задовольнив вимоги поданого клопотання, продовживши ОСОБА_7 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
При цьому, на спростовування апеляційних доводів захисника, колегія суддів зауважує, що рішення про доцільність продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та неможливість застосування до останнього більш м`яких запобіжних заходів, суд першої інстанції належним чином обґрунтував, і ставити під сумнів його законність та вмотивованість у колегії суддів підстави відсутні.
Що стосується доводів апелянта про те, що при вирішенні питання продовження обвинуваченому запобіжного заходу, судом було враховано лише тяжкість майбутнього покарання, яке йому загрожує, то вони спростовуються змістом оскаржуваного рішення, крім того, колегія суддів зауважує, що у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем ймовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилитись від слідства.
Також, Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції» зазначав, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
Крім того, при прийнятті даної ухвали, колегія суддів звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.
Таким чином, з врахуванням практики ЄСПЛ, а також тих обставин, що злочини, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , становлять небезпеку для суспільства, колегія суддів вважає, що в даному конкретному випадку суспільний інтерес має більшу вагу над повагою до свободи особи, а тому, і з цих підстав, продовження останньому строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, є виправданим.
Що стосується доводів апелянта щодо недоведеності вчинення ОСОБА_7 інкримінованих злочинів, то вказаним обставинам колегії суддів при вирішенні питання законності продовження строку дії запобіжного заходу не надає, оскільки визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні злочинів здійснюється судом, який у даній справі буде приймати остаточне рішення по суті з наданням відповідної оцінки зібраним доказам як зі сторони обвинувачення, так і зі сторони захисту. 
Крім того, колегія суддів наголошує, що не визначення судом обвинуваченому ОСОБА_7 застави узгоджується з п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, оскільки останній обвинувачується у вчиненні злочинів, із застосуванням насильства. 
Інших доводів, які не були враховані судом, та за яких клопотання прокурора не підлягало б до задоволення, захисником в апеляційній скарзі не наведено і таких обставин під час апеляційного розгляду встановлено не було.
Враховуючи вищевказане, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, підстави для її скасування відсутні, а тому, вказане судове рішення слід залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника – без задоволення.

Керуючись ст.ст.404,407,418,419 КПК України, колегія суддів, - 

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 29 травня 2026 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на цю ухвалу – без задоволення.
Ухвала є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає. 

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4