ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД   РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

20 травня 2026 року 	Справа № 160/5910/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Дєєва М.В. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу 
за позовом ОСОБА_1 
до Дніпровської міської ради
про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії, 

ВСТАНОВИВ:

11.03.2026 року через систему «Електронний суд» до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, в якому позивач просить:
- визнати протиправною відмову Дніпровської міської ради від 18.11.2025 року у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 ;
- зобов`язати Дніпровську міську раду повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 27.06.2024 року про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою з урахуванням правової позиції суду, викладеної у рішенні.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 28 липня 2025 року засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта» позивач звернулася до голови Дніпровської міської ради Філатова Б.А. з клопотанням від 27.06.2024 року про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, Чечелівський район, вул. Войцехова Балка, 56, по фактичному розміщенню самочинно збудованого житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). 22.01.2026 року адвокат Бєликов В.І., діючи в інтересах позивача, звернувся до Дніпровської міської ради з адвокатським запитом щодо стану розгляду зазначеного клопотання. Листом від 28.01.2026 року № 8/7-70 відповідач повідомив, що під час розгляду клопотання було отримано лист Головного архітектурно-планувального управління департаменту від 10.11.2025 № 4/16-729 з переліком зауважень, а саме: відсутність актуальної топографо-геодезичної зйомки М 1:500; невідповідність наданих матеріалів технічного паспорта від 26.04.2024 (реєстраційний номер TI01:3415-0783- 0395-8889) вимогам ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинки. Основні положення». Листом департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 18.11.2025 № 8/7-962 позивача було повідомлено про неможливість підготовки проєкту рішення щодо надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою. Таким чином, відповідач 18.11.2025 року фактично відмовив у наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою. Позивач вважає таку відмову протиправною та такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства, у зв`язку з чим просила задовольнити позовні вимоги.
16.03.2026 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін.
06.04.2026 року від Дніпровської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказано, що підставою для відмови у надання дозволу було зазначено ст.118 та ст.123 ЗК України, а саме невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проєктів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. З огляду на вказане відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
09.04.2026 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду у задоволенні заяви Дніпровської міської ради про розгляд справи за правилами загального позовного провадження – відмовлено.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що 28 липня 2025 року засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта» позивач звернулася до голови Дніпровської міської ради Філатова Б.А. з клопотанням від 27.06.2024 року про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, Чечелівський район, вул. Войцехова Балка, 56, по фактичному розміщенню самочинно збудованого житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Листом від 28.01.2026 року № 8/7-70 відповідач повідомив, що під час розгляду клопотання було отримано лист Головного архітектурно-планувального управління департаменту від 10.11.2025 № 4/16-729 з переліком зауважень, а саме: відсутність актуальної топографо-геодезичної зйомки М 1:500; невідповідність наданих матеріалів технічного паспорта від 26.04.2024 (реєстраційний номер TI01:3415-0783- 0395-8889) вимогам ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинки. Основні положення».
Листом департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 18.11.2025 № 8/7-962 позивача було повідомлено про неможливість підготовки проєкту рішення щодо надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою.
Позивач вважає відмову Дніпровської міської ради від 18.11.2025 року у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 протиправною та такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства, що і стало підставою для звернення з цим позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Згідно із частиною 1 статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Статтею 25 Закону України "Про місцеве самоврядування" передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Відповідно до пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.
За положенням статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад.
Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб ( ст. 122 ЗК України).
У відповідності до статті 93 ЗК України, - право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам, іноземцям і особам без громадянства, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам.
За правилом статті 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу.
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 134 ЗК України встановлено, що не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.
Отже, оскільки на земельній ділянці за адресою адресою: м. Дніпро, Чечелівський район, вул. Войцехова Балка, 56 знаходяться будівлі та споруди, що належать на праві власності позивачу.
За приписами ч. 3, 4 статті 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.
Згідно статті 123 ЗК України - надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.
Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).
Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.
Частиною 2 цієї ж статті визначено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.
Отже, позивач, який зацікавлений у отриманні у оренду земельної ділянки під будівлями та спорудами, що належать йому на праві власності, має право звернутись до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки.
У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення.
До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки) (ч. 2 ст. 123 ЗК України).
Як вбачається із наданого позивачем клопотання, у якості додатку до клопотання позивачем було надано графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки.
Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. (ч. 2 ст. 123 ЗК України).
Отже, відповідачу заборонено вимагати додаткові матеріали, крім визначених ч.2 ст. 123 ЗК України.
Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. (ч. 3 ст.123 ЗК України).
Отже, частиною 3 статті 123 ЗК України визначено виключний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Відповідно до статті 181 ЗК України, - землеустрій - це сукупність соціально- економічних та екологічних заходів, спрямованих на регулювання земельних відносин та раціональної організації території адміністративно-територіальних одиниць, суб`єктів господарювання, що здійснюються під впливом суспільно- виробничих відносин і розвитку продуктивних сил.
Ідентичне визначення містить і стаття 1 Закону України «Про землеустрій». За приписами статті 183 ЗК України - основними завданнями землеустрою є:
а) реалізація політики держави щодо науково обґрунтованого перерозподілу земель, формування раціональної системи землеволодінь і землекористувань з усуненням недоліків у розташуванні земель, створення екологічно сталих ландшафтів і агросистем;
б) інформаційне забезпечення правового, економічного, екологічного і містобудівного механізму регулювання земельних відносин на національному, регіональному, локальному, господарському рівнях шляхом розробки пропозицій по встановленню особливого режиму і умов використання земель;
в) встановлення на місцевості меж адміністративно-територіальних одиниць, територій з особливим природоохоронним, рекреаційним і заповідним режимами, меж земельних ділянок власників і землекористувачів;
г) здійснення заходів щодо прогнозування, планування, організації раціонального використання та охорони земель на національному, регіональному, локальному і господарському рівнях;
ґ) організація територій сільськогосподарських підприємств із створенням просторових умов, що забезпечують еколого-економічну оптимізацію використання та охорони земель сільськогосподарського призначення, впровадження прогресивних форм організації управління землекористуванням, удосконалення співвідношення і розміщення земельних угідь, системи сівозмін, сінокосо- і пасовищезмін;
д) розробка системи заходів по збереженню і поліпшенню природних ландшафтів, відновленню і підвищенню родючості ґрунтів, рекультивації порушених земель і землюванню малопродуктивних угідь, захисту земель від ерозії, підтоплення, висушення, зсувів, вторинного засолення і заболочення, ущільнення, забруднення промисловими відходами і хімічними речовинами та інших видів деградації, по консервації деградованих і малопродуктивних земель, попередженню інших негативних явищ;
е) організація територій несільськогосподарських підприємств, організацій і установ з метою створення умов ефективного землекористування та обмежень і обтяжень у використанні земель.
Ідентичне визначення містить і стаття 2 Закону України «Про землеустрій».
Землеустрій передбачає, зокрема, обґрунтування встановлення меж територій з особливими природоохоронними, рекреаційними і заповідними режимами (ст. 184 ЗК України).
За приписами статті 50 Закону України «Про землеустрій», проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок розробляються у разі формування нових земельних ділянок із земель державної, комунальної власності (крім випадків формування земельних ділянок за іншою документацією із землеустрою) та у разі зміни цільового призначення земельних ділянок у випадках, визначених законом. Проекти землеустрою щодо відведення земельної ділянки також можуть передбачати поділ, об`єднання земельних ділянок, які перебувають у власності однієї особи.
Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок може передбачати формування та/або зміну цільового призначення декількох земельних ділянок, за умови що розпорядником земельних ділянок буде один орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України, або власником земельної ділянки приватної власності є одна особа.
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки включає:
а) пояснювальну записку;
б) матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування (у разі формування земельної ділянки);
в) розрахунок розміру втрат лісогосподарського виробництва (у випадках, передбачених законом);
г) розрахунок розміру збитків власників землі та землекористувачів (у випадках, передбачених законом);
ґ) перелік обмежень у використанні земельної ділянки;
д) кадастровий план земельної ділянки.
Документація із землеустрою у складі текстових матеріалів обов`язково містить пояснювальну записку, в якій зазначається, зокрема, інформація про наявні в межах об`єкта землеустрою обмеження у використанні земель (у разі формування земельних ділянок, внесення до Державного земельного кадастру відомостей про сформовану земельну ділянку, обмеження у використанні земель) із зазначенням підстави встановлення таких обмежень (ст. 29 Закону України «Про землеустрій»).
Верховний Суд у постанові від 18 січня 2024 року у справі №460/10232/21 роз`яснив, що порядок надання земель комунальної власності у користування визначає стаття 123 Земельного кодексу України, яка передбачає надання відповідним органом місцевого самоврядування в межах його повноважень дозволу на розроблення проекту землеустрою.
За нормами частини третьої цієї ж статті Земельного кодексу України, підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
При цьому, цільове призначення земельної ділянки встановлюється саме проєктом землеустрою щодо її відведення, зокрема у разі формування нової земельної ділянки.
Отже, обмеження у використанні земельної ділянки, зокрема, і наявність чи відсутність охоронних зон, територій з особливим природоохоронним, рекреаційним і заповідним режимами, меж земельних ділянок власників і землекористувачів встановлюється вже у проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки, після надання органом місцевого самоврядування дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки у своєму рішенні.
Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 620/14859/21 навів такий правовий висновок: «Вказана норма кореспондується із положеннями частини 3 статті 123 ЗК України, за якою відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно- правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Аналізуючи наведені правові норми, суд звертає увагу, що підставою для відмови у наданні дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою.
Перелік підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.
Така ж правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі № 1.380.2019.000976.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 жовтня 2019 року у справі № 365/65/16-ц навела такий правовий висновок: «Відповідно до частини другої статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, в якому зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Органам, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Частиною третьою статті 123 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Отже, стаття 123 ЗК України врегульовує загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування в тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати інші, ніж установлені цією статтею, матеріали та документи; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу.».
Верховний Суд у постанові від 30 вересня 2024 року у справі №520/9956/21 навів наступне: «Статтею 38 ЗК України передбачено, що до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.
Приписами статті 39 ЗК України передбачено, що використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм.
Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.
Генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.
У складі генерального плану населеного пункту може розроблятися план зонування території цього населеного пункту (частина 1 статті 17 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності"
Частиною 1 статті 18 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" план зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.
За змістом статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Формування земельних ділянок здійснюється, серед іншого, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності за проектами землеустрою щодо їх відведення.
Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
Згідно з частинами 1, 5 статті 35 Закону України "Про Державний земельний кадастр" кадастрова карта (план) ведеться для актуалізованого відображення у часі об`єктів Державного земельного кадастру у межах кадастрового кварталу, кадастрової зони, у цілому в межах території адміністративно-територіальної одиниці (село, селище, місто, район, область, АР Крим). Викопіювання з кадастрової карти (плану) може бути надане фізичним та юридичним особам. Порядок надання такого викопіювання встановлюється Порядком ведення Державного земельного кадастру.
Статтею 15 Закону України "Про Державний земельний кадастр" визначено, що до Державного земельного кадастру включаються, зокрема, такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер, місце розташування, опис меж, площа, міри ліній по периметру, координати поворотних точок меж, дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі, цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель), нормативна грошова оцінка, інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку.
Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Графічні матеріали, що подаються громадянами для безоплатного отримання у власність земельних ділянок, мають ґрунтуватись на даних Державного земельного кадастру. Від перевірки цих підстав залежить рішення органу, що уповноважений розпоряджатись земельною ділянкою про надання чи відмову в надані дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.»
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 29.09.2020 року у справі № 822/3589/17, від 09 вересня 2024 року у справі № 520/8784/23.
Крім того, згідно з висновком Верховного Суду, сформованого у постанові від 09.01.2020 у справі № 812/1264/17, додані до заяви графічні матеріали (викопіювання), на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, роздруковані із Публічної кадастрової карти України, інформація в якій створена належним суб`єктом, є належним документом із відображенням інформації, яка дає можливість ідентифікувати бажану земельну ділянку на місцевості, та містить прив`язку земельної ділянки.
Верховний Суд у постанові від 12 липня 2023 року у справі № 580/2457/19, розглядаючи подібні правовідносини, дійшов до таких правових висновків: «Також, у разі надання відмови особі у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою обов`язковим є зазначення конкретної підстави для такої відмови, що визначені у частині третій статті 123 ЗК України, з відповідним вмотивуванням.
Своєю чергою, підстави, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі підстави відсутні, орган повинен надати дозвіл.
Отже, відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки можлива виключно за вичерпним переліком підстави визначених частиною 3 статті 123 ЗК України та така відмова повинна містить підстави визначені вказаною нормою закону та бути мотивованою.
Як вже зазначалось вище, та вбачається із оскаржуваного рішення ДМР, підставою відмови у оскаржуваному рішенні ДМР зазначено:
- відсутність актуальної топографо-геодезичної зйомки М 1:500; невідповідність наданих матеріалів технічного паспорта від 26.04.2024 (реєстраційний номер TI01:3415-0783- 0395-8889) вимогам ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинки. Основні положення».
Суд зазначає, що оскаржуване рішення не містить виключних, визначених частиною 3 статті 123 ЗК України, правових підстав для відмови надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: м. Дніпро, вул. Войцехова Балка, 56 по фактичному розміщенню нерухомого майна.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивачем разом із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: м. Дніпро, вул. Войцехова Балка, 56 по фактичному розміщенню належного нерухомого майна, надавалися у якості додатку графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки.
Тобто, позивачем було надано документи, які дають можливість ідентифікувати відповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів.
Таким чином, підставою для відмови у наданні дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою, а також перелік підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки встановлений статтею 123 ЗК України є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.
При цьому, ані відповідачем під час розгляду клопотання позивача, ані судом такої невідповідності встановлено не було.
Отже, відповідач прийняв оскаржуване рішення, яке по суті не відповідає фактичним обставинам, а саме, за відсутності невідповідності місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, а тому, відмовив позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з підстав, що не передбачені законом.
З огляду на викладене, та беручи до уваги встановлені обставини справи, суд доходить висновку, що спірне рішення є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Водночас, згідно з пунктом 10 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд керується принципом ефективності захисту такого права, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом.
Оскільки суд дійшов висновку, що відповідачем протиправно відмовлено у наданні позивачу відповідного дозволу, а тому, з метою ефективного захисту прав та інтересів позивача задоволенню також належить позовна вимога про зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 27.06.2024 року про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою з урахуванням правової позиції суду, викладеної у рішенні.
Згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Доказів, які б спростували доводи позивача, відповідач суду не надав. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.
Згідно ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
Відповідно до ч.1 ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 1331,20 грн., що документально підтверджується квитанцією №3565-7515-8956-4662 від 11.03.2026 року.
Враховуючи, що адміністративний позов задоволено, судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду підлягає стягненню в сумі 1331,20 грн.
Керуючись ст.ст. 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Дніпровської міської ради (49000, м. Дніпро, вул.Дмитра Яворницького, 75, код ЄДРПОУ 26510514) про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити.
Визнати протиправною відмову Дніпровської міської ради від 18.11.2025 року у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 .
Зобов`язати Дніпровську міську раду повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 27.06.2024 року про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою з урахуванням правової позиції суду, викладеної у рішенні.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 1331,20 грн. (одна тисяча тристи тридцять одна гривня двадцять копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Дніпровської міської ради.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст. ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Дєєв