ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2026 року 
м. Черкаси 

Справа № 704/1176/23		
Провадження № 22-ц/821/1199/26		
категорія: 310000000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Василенко Л. І., 
суддів: Карпенко О. В., Сіренка Ю. В.,
секретаря – Кукушкіної А. О.,

учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Бабенка Руслана Володимировича на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 26 березня 2026 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання автомобіля спільно нажитим майном та стягнення компенсації, у складі: головуючого судді Дьяченка Д. О.,

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до  ОСОБА_2 , про визнання автомобіля спільно нажитим майном та стягнення компенсації.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 09.08.2003 між ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 був укладений шлюб. 
Позивач зазначила, що в період шлюбу сторони набули майно, яке складається з автомобіля марки «Мітtsubishi Lancer 1.6 Comfort» комплектації 882. Право власності  ОСОБА_2 на спільно набутий в шлюбі автомобіль підтверджується договором купівлі-продажу. 
19.09.2017 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано на підставі рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 19.09.2017. 
Зважаючи на те, що спільно набутий у шлюбі автомобіль зареєстрований на відповідача, проте в силу ст. 60 СК України, позивач вважає, що має право на його частину, а тому просить визнати вищевказаний автомобіль спільною сумісною власністю подружжя та стягнути з ОСОБА_2 на її користь компенсацію за 1/2 частини вартості автомобіля у розмірі 100 000,00 грн та у зв`язку зі стягненням компенсації, припинити право власності позивача на автомобіль марки «Мітtsubishi Lancer 1.6 Comfort».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 26 березня 2026 рокув задоволенні позовних вимог – відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що починаючи з 2017 року позивач не зверталась до відповідача з пропозицією про вирішення питання щодо розподілу спільного майна подружжя в добровільному порядку, відповідач не вчиняв будь-яких дій, які б свідчили про порушення цивільного права позивача та її інтересів щодо спірного майна, позивачем не наведено будь-яких поважних причин через які вона звернулась до суду після закінчення перебігу встановленого законодавством строку.
На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності в межах якого вона могла звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу 

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 16.04.2026 представник ОСОБА_1 – адвокат Бабенко Р. В.подав апеляційну скаргу в якій просить суд рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 26 березня 2026 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції невірно визначено початок перебігу строку позовної давності, оскільки матеріали справи не містять жодного доказу про те, що ОСОБА_1 до 12.11.2025 мала можливість достовірно дізнатись про укладення Договору купівлі-продажу № 8046/2017/419845 від 15.07.2017 та про реєстрацію транспортного засобу на відповідача, а тому, вважає, що перебіг трирічного строку позовної давності розпочався саме 12.11.2025 і на момент розгляду справи не сплинув.
Зауважив, що сам лише факт перебування сторін у шлюбі на дату здійснення правочину не є доказом обізнаності другого з подружжя про вчинення такого правочину, а тим більше про перереєстрацію транспортного засобу в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів МВС.
Звернув увагу, що судом першої інстанції залишено поза правовою оцінкою та обставина, що згідно відповіді ГСЦ МВС № 31/26/22-11593-2025 від 12.11.2025, набувачем спірного автомобіля є ОСОБА_3 . Співвідношення прізвища та по-батькові сторін правочину вказує на те, що набувач є батьком відповідача.
Вказав, що посилання суду на принцип добросовісності та застосування його на користь відповідача є помилковим, адже враховуючи обставини справи, саме відповідач зловживав правом при розпорядженні спільним майном.
Крім того, зазначив, що оскільки суд першої не дослідив питання дійсної ринкової вартості транспортного засобу, скаржник просить призначити у дані справі судову автотоварознавчу експертизу.

Відзив на апеляційну скаргу 

01.06.2026 від представника ОСОБА_2 – адвоката Тригуб О. М. на адресу Черкаського апеляційного суду через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу.
У відзиві зазначається, що позивачем не було надано жодних належних та допустимих доказів того, що на момент 15.04.2017 вона заперечувала проти продажу автомобіля, або, що виручені кошти не були витрачені на потреби родини. 
Зауважила, що оскільки на дату розірвання шлюбу спірний автомобіль вже вибув зі спільного володіння подружжя, він припинив бути об`єктом спільної сумісної власності. Таким чином, оскільки майно було відчужено за презумпцією згоди іншого з подружжя ще до розірвання шлюбу, положення про стягнення грошової компенсації за частку в майні, яке вже не належить подружжю, не можуть бути застосовані.
Зауважила, що враховуючи, що позов було подано лише в 2023 році, а правовідносини щодо автомобіля завершились у 2017 році, позивачем беззаперечно пропущено строк позовної давності.
Окремо наголосила, що позивач вже зверталась до суду з позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя, а саме квартири по АДРЕСА_1 , що підтверджується ухвалою Тальнівського районного суду від 05.09.2023. Отже, станом на вересень 2023 року позивач мала об`єктивну можливість заявити вимоги і щодо спірного автомобіля у тому ж процесі, проте свідомо цього не зробила.
На підставі викладеного, вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає до задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

09.08.2003 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб.
Відповідно до рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 19.09.2017 (справа №704/1113/17) шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний (а.с. 10-12).
Згідно з Договором № 0708-31004 від 31.08.2007, ОСОБА_2 придбав у ТОВ «Ніко-Україна» автомобіль марки «Мітtsubishi Lancer 1.6 Comfort» комплектації НОМЕР_1 , кольору НОМЕР_2 (а.с. 7-8). 
Відповідно до інформації Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві згідно даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів, транспортний «Мітtsubishi Lancer 1.6 Comfort», 2007 року випуску, об`єм двигуна 1584 см3, чорного кольору, ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 , реєстраційний номер – НОМЕР_4 , 15.07.2017 в ТСЦ № 8046 був перереєстрований з фізичної особи: ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі заяви № 116567467 від 15.07.2017 та договору купівлі-продажу № 8046/2017/419845 від 15.07.2017, укладеного в ТСЦ № 8046, вартість ТЗ вказано 40000 грн. Надати копії документів, на підставі яких 15.07.2017 був перереєстрований вказаний транспортний засіб, не вбачається можливим, оскільки документи знищені за закінченням строку їх зберігання, який складає 3 (три) роки (а.с. 171).

Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – адвоката Бабенка Р. В., переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У ч. 1 та ч. 2 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми ст. 60 СК України вказує на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з ч. 2 та ч. 3 ст. 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
У с. ст. 60, 70 СК України, ст. 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Згідно з ч. 1, ч. 5 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово висновувала, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 554/8023/15-ц, від 23 січня 2024 року № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)).
До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Під час поділу майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року в справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21)).
Суть поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. Під час здійснення поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, в зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням переліку об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення вартості.
З матеріалів справи вбачається, що 31.08.2007, у період перебування у шлюбі із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 придбано у ТОВ «Ніко-Україна» автомобіль марки «Мітtsubishi Lancer 1.6 Comfort» комплектації НОМЕР_1 , кольору НОМЕР_2 . 
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірний автомобіль набуто сторонами за час шлюбу, а отже, на нього поширюється визначена положеннями закону презумпція спільності майна подружжя. Відповідачем не спростовано презумпцію спільної сумісної власності подружжя.
Разом з тим, судом встановлено, що згідно з інформацією Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві згідно даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів, транспортний засіб «Мітtsubishi Lancer 1.6 Comfort», 2007 року випуску, об`єм двигуна 1584 см3, чорного кольору, ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 , реєстраційний номер – НОМЕР_4 , 15.07.2017 в ТСЦ № 8046 було продано 15.07.2017, вартість ТЗ вказано 40000 грн. 
З викладеного вбачається, що транспортний засіб «Мітtsubishi Lancer 1.6 Comfort», 2007 року випуску був відчужений відповідачем в період перебування в шлюбі із позивачем за 40000 грн. Договір купівлі-продажу № 8046/2017/419845 від 15.07.2017, укладеного в ТСЦ № 8046 ОСОБА_1 не оскаржувався.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірний транспортний засіб набутий у період перебування сторін у шлюбі, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя.
Відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано презумпцію спільності майна подружжя, що відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.
Щодо позовної давності.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи.
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
У Рішенні Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011 у справі № 1-9/2011 за конституційним поданням 54 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Кримінально-процесуального кодексу України, Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу («STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM», № 22083/93, № 22095/93, § 51; від 22 жовтня 1996 року; «ZOLOTAS v. GREECE» (No. 2), № 6610/09, § 43, від 29 січня 2013 року).
Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу («GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA», № 36157/08, § 22, 23, від 22 липня 2014 року).
Згідно із ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України).
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України).
Загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Згідно зі ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.
До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки
Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року в справі № 6-258цс15).
Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (ст. ст. 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст. ст. 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.
Аналогічних за змістом правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 у справі № 320/3072/18 (провадження №61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц (провадження №61-15213св19), від 24 лютого 2021 року у справі № 303/6365/17 (провадження № 61-13857св19), від 11 жовтня 2023 року у справі № 359/6727/21 (провадження № 61-13181св23), від 29 квітня 2024 року у справі № 522/3192/21 (провадження № 61-8094св23), від 02 серпня 2024 року у справі № 289/2115/21 (провадження № 61-15879св23).
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ч. 2 ст. 72 СК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16 та постанові Верховного Суду від 30 квітня 2025 року у справі № 761/13101/21 (провадження № 61-16652св24).
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами той факт, що вона дізналась про порушення свого права на спірний автомобіль, як спільне майно подружжя, лише у 2023 році, а не у 2017 році. 
Натомість, сторона відповідача в суді першої інстанції наполягала на застосуванні позовної давності, оскільки позивач звернулась до суду за захистом порушеного права з пропуском строку позовної давності без поважних причин.
Таким чином, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду з цим позовом до ОСОБА_2 у жовтні 2023 року, фактично допустила пропуск позовної давності, про застосування якої заявлено ОСОБА_2 , дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимоги з зазначених підстав.
ЄСПЛ зазначав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). Оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції розглянув спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, підстави для скасування або зміни постановленого судом першої інстанції рішення, з мотивів наведених в апеляційній скарзі, відсутні.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Бабенка Руслана Володимировича на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 26 березня 2026 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання автомобіля спільно нажитим майном та стягнення компенсації – залишити без задоволення.
Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 26 березня 2026 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.
Повний текст постанови складено 06 липня 2026 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко

Ю. В. Сіренко