ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 червня 2026 р. 	Справа № 440/16516/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Макаренко Я.М. , Перцової Т.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 30.12.2025 (суддя Ясиновський І.Г.; м. Полтава) по справі № 440/16516/25
за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 
до Головне управління ДПС у Полтавській області 
про скасування податкового повідомлення-рішення
ВСТАНОВИВ:
09 грудня 2025 року до Полтавського окружного адміністративного суду надійшов позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Полтавській області в якій позивач просив суд:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення ГУ ДПС у Полтавській області від 06.09.2025 №00127170705 що прийняте на підставі Акту (довідки) фактичної перевірки від 18.07.2024 №2028/04/36/07/08/РРО/ НОМЕР_1 ;
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення ГУ ДПС у Полтавській області від 06.09.2024 №00127160705 що прийняте на підставі Акту (довідки) фактичної перевірки від 18.07.2024 №2028/04/36/07/08/РРО/ НОМЕР_1 . 
Також в позовній заяві позивач заявив клопотання про поновлення строку звернення до суду з даним позовом про оскарження спірних податкових повідомлень-рішень.
Клопотання мотивовано тим, що про оскаржувані податкові повідомлення-рішення позивач не знав, оскільки їх не отримував. Позивач зазначив, що про існування спірних податкових повідомлень-рішень він дізнався в жовтні 2025 року з позову ГУ ДПС у Полтавській області про стягнення податкового боргу.
Ухвалою від 15 грудня 2025 року Полтавський окружний адміністративний суд залишив без задоволення клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду, позовну заяву залишив без руху та встановив позивачу строк для усунення недоліків тривалістю десять днів з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху, шляхом надання до Полтавського окружного адміністративного суду обґрунтованого клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду з доказами поважності причин його пропуску. 
25 грудня 2025 року до Полтавського окружного адміністративного суду надійшла заява представника позивача про усунення недоліків в якій зазначено, що підставою для залишення без руху позовної заяви стало те, що батько позивача на думку контролюючого органу отримав податкові повідомлення-рішення від 18.09.2024. Проте, із заяви батька позивача, яка додана до заяви про усунення недоліків вбачається, що батько позивача не отримував податкові повідомлення-рішення 18.09.2025, та підпис який міститься на бланку поштового повідомлення про вручення не належить йому.
Ухвалою від 30 грудня 2025 року Полтавський окружний адміністративний суд позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Полтавській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - повернув позивачу.
Повертаючи позовну заяву суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач вимоги ухвали суду про залишення позовної заяви без руху у встановлений в такій ухвалі строк не виконав, недоліки позовної заяви не усунув.
Позивач не погодився з ухвалою суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 30.12.2025 та направити справу до Полтавського окружного адміністративного суду для продовження її розгляду.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач зазначив, що на підставі наказу № 2852-п від 10.07.2024 в період з 11.07.2024 по 17.07.2024 інспектори ГУ ДПС у Дніпропетровській області провели фактичну перевірку магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ( АДРЕСА_1 ). Про проведення цієї перевірки позивач дізнався лише коли отримав поданий позов ГУ ДПС у Полтавській області у справі №440/12636/25 про стягнення податкового боргу, після чого звернувся до адвоката з метою отримання матеріалів фактичної перевірки яка була проведена відповідно до наказу №2852-п від 10.07.2024. 
Вказує, що про прийняті контролюючим органом податкові повідомлення-рішення позивач дізнався коли отримав відповідь на адвокатський запит, а саме 17.09.2025. В подальшому позивач подав зустрічний позов про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень в межах справи № 440/12636/25 про стягнення додаткового боргу, який було залишено без розгляду ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 24.11.2025 у зв`язку з пропуском строку на звернення до суду. Після отримання ухвали суду про залишення зустрічного позову без розгляду позивач подав позов до Полтавського окружного адміністративного суду (справа №440/16516/25).
Вважає, що суд першої інстанції формально підійшов до дослідження заяви батька позивача - ОСОБА_2 . Вказує, що ГУ ДПС у Полтавській області у справі №440/12636/25 подало заяву про залишення зустрічного позову без розгляду, оскільки, на їх безпідставну думку, на бланку повідомлення про вручення міститься відмітка про вручення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень батьку позивача 18.09.2024. Вказане повідомлення суд першої інстанції не досліджував під час ухвалення процесуальних рішень у справі, що розглядається. В подальшому, позивач через адвоката подав до суду першої інстанції заяву батька ОСОБА_2 в якій він повідомив, що 18.09.2024 не відвідував поштове відділення, та не мав змоги отримувати податкові повідомлення-рішення.
На переконання позивача, суд першої інстанції при дослідженні заяви його батька не був позбавлений можливості надати додатковий строк для усунення недоліків, а саме витребувати додаткові докази для встановлення факту підписання саме батьком поданої заяви до суду. Проте суд першої інстанції, без належних правових підстав, а саме: без заяви відповідача, розпочав дослідження питання пропуску позивачем строку звернення до суду, та з метою належного дослідження наданих позивачем доказів, не надав додатковий строк позивачу для усунення недоліків поданої позовної заяви шляхом надання додаткових доказів. Також позивач вважає, що суд першої інстанції помилково встановив, що адвокат позивача подав до суду заяву від імені ОСОБА_2 , адже при поданні до суду заяви про усунення недоліків вказана заява була подана адвокатом від імені позивача.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
За приписами ч. 2 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 5-7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Враховуючи обставини цієї справи, а також те, що апеляційна скарга подана на ухвалу, перегляд якої можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, з таких підстав.
Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду. У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті.
При цьому, реалізація особою права на звернення до суду із позовом чи заявою (клопотанням) повинна здійснюватись з дотримання встановленого законодавством процесуального порядку, зокрема, з дотриманням вимог КАС України.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).
Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з частинами другою та третьою статті 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
У сфері оподаткування права та обов`язки платників податків і зборів, компетенцію контролюючих органів, повноваження та обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - ПК України).
Відповідно до пункту 56.1 статті 56 ПК України, рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.
Спеціальними нормами, які встановлюють порядок оскарження рішень контролюючих органів, є норми статті 56 ПК України. Зі змісту цієї статті вбачається, що у платника податків є право розсуду в обранні адміністративного та/або судового порядку оскарження такого рішення після його отримання. Обрання платником податків у першу чергу адміністративного порядку оскарження рішення не виключає можливості надалі звернутися до суду з відповідним позовом, що визнається досудовим порядком вирішення спору. Водночас якщо після отримання рішення контролюючого органу платник податків звертається до суду з позовом, його право на адміністративне оскарження такого рішення втрачається.
Пунктом 56.18 статті 56 ПК України визначено, що з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.
За приписами пункту 56.19 статті 56 ПК України у разі коли до подання позовної заяви проводилася процедура адміністративного оскарження, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 26 листопада 2020 року у справі № 500/2486/19 уже сформував правовий висновок, відповідно до якого норма пункту 56.19 статті 56 ПК України є спеціальною щодо норми частини четвертої статті 122 КАС України, має перевагу в застосуванні у податкових спорах і регулює визначену її предметом групу правовідносин - оскарження в судовому порядку податкових повідомлень-рішень та інших рішень контролюючих органів про нарахування грошових зобов`язань за умови попереднього використання позивачем досудового порядку вирішення спору (застосування процедури адміністративного оскарження - абзац 3 пункту 56.18 статті 56 ПК України). Вона встановлює строк для їх оскарження протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.
Правовий висновок Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду в постанові від 26 листопада 2020 року у справі № 500/2486/19 тривалий час застосовують адміністративні суди у своїй судовій практиці, його, зокрема, підтримав Верховний Суд у постанові від 10 травня 2024 року у справі № 520/1810/23, у якій констатував, що строк звернення до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення за умови попереднього використання досудового порядку вирішення становить один місяць, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження.
З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 липня 2025 року у справі № 500/2276/24 дійшла висновку, що за сформованою судовою практикою, яка є обов`язковою для врахування, строк звернення до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання за умови попереднього використання досудового порядку становить один місяць, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження.
Підсумовуючи вказане вище, Велика Палата Верховного Суду у згаданій вище постанові констатувала, що в адміністративному судочинстві можна виділити такі строки оскарження рішень/дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень:
1) якщо платник податків не оскаржував рішення контролюючого органу в досудовому (адміністративному) порядку - строк звернення до суду становить 6 місяців (частина друга статті 122 КАС України);
2) якщо платник податків оскаржував рішення контролюючого органу в досудовому (адміністративному) порядку, яке не стосується нарахування грошових зобов`язань (наприклад, блокування ПН; присвоєння ризикового статусу тощо), - строк звернення до суду становить 3 місяці (частина четверта статті 122 КАС України);
3) якщо платник податків оскаржував рішення контролюючого органу в досудовому (адміністративному) порядку, яке передбачає нарахування грошових зобов`язань (наприклад, податкове повідомлення-рішення), - строк звернення до суду становить 1 місяць (пункт 56.19 статті 56 ПК України).
Таким чином, строк подання позовної заяви про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення, у разі, коли платником податків не використовувалась процедура адміністративного оскарження такого рішення як досудовий порядок вирішення спору, становить шість місяців з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України. 
У частинах першій та другій статті 123 КАС України закріплено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Таким чином, чинне законодавство обмежує право позивача на звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, визначено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків пов`язане з необхідністю досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.
Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа Стаббігс на інші проти Великобританії, справа Девеер проти Бельгії).
Дотримання строку звернення з позовом є однією з умов реалізації права на подання позову у публічно-правових відносинах.
Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Водночас для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19).
Звертаючись до суду з клопотанням про поновлення строку позивач зазначив, що про існування спірних податкових повідомлень-рішень він дізнався в жовтні 2025 року з позову ГУ ДПС у Полтавській області про стягнення податкового боргу (справа № 440/12636/25).
Як встановлено судом з ухвали Полтавського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2025 року у справі №440/12636/25, Головним управлінням ДПС у Полтавській області разом з позовною заявою подано до суду супровідний лист від 06.09.2024 №25937/6/16-31-07-05-02 "Про направлення податкових повідомлень рішень", відповідно до якого, Головне управління ДПС у Полтавській області, керуючись ст. 42, ст. 58 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. №2755-VI із змінами та доповненнями, направило податкові повідомлення-рішення прийняті за результатами акту фактичної перевірки від 17.07.2024 №2028/04/36/07/08/РРО/ НОМЕР_1 та розрахунок штрафних (фінансових) санкцій. Вказаний супровідний лист та додатками на 3 аркушах було направлено за адресою: АДРЕСА_2 . 39627. Вищезазначений лист разом з додатками до нього було отримано 18.09.2024 батьком ОСОБА_3 під підпис, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу /https://reyestr.court.gov.ua/Review/132025774/.
Таке судове рішення набрало законної сили, відомості про його оскарження відсутні.
Питання листування платників податків та контролюючих органів унормовано статтею 42 ПК України.
Відповідно до п. 42.2 ст. 42 ПК України (в редакції, чинній на час надсилання контролюючим органом оскаржуваних рішень), документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
Згідно з п. 42.5 ст. 42 ПК України, у разі якщо платник податків не подав заяву про бажання отримувати документи через електронний кабінет, листування з платником податків здійснюється шляхом надіслання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручаються платнику податків (його представнику).
У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
На вимогу платника податків, який отримав документ в електронній формі, контролюючий орган надає такому платнику податків відповідний документ у паперовій формі протягом трьох робочих днів з дня надходження відповідної вимоги (у паперовій або електронній формі) платника податків.
Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України від 04.10.2001 № 2759-III "Про поштовий зв`язок", який був чинний на момент здійснення поштового відправлення, послуги поштового зв`язку надаються на договірній основі згідно з Правилами надання послуг поштового зв`язку, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, та повинні відповідати встановленим нормам якості.
Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку, відносини між ними визначені Правилами надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 р. № 270.
Відповідно до пункту 2 Правил надання послуг поштового зв`язку (в редакції, чинній на час надсилання контролюючим органом оскаржуваних рішень), повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу - повідомлення, яким оператор поштового зв`язку доводить до відома відправника чи уповноваженої ним особи інформацію про дату вручення реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом та прізвище одержувача.
Відповідно до пункту 81 Правил надання послуг поштового зв`язку (крім рекомендованих листів з позначкою “Судова повістка”), повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним.
У разі відсутності адресата (одержувача) або повнолітніх членів його сім`ї про надходження поштового відправлення, поштового переказу адресат (одержувач) інформується у спосіб, визначений оператором поштового зв`язку. 
Отже, судовим рішенням у справі № 440/12636/25, яке набрало законної сили, встановлений факт надіслання Головним управлінням ДПС у Полтавській області на адресу позивача податкових повідомлень-рішень від 06.09.2025 № 00127170705 та № 00127160705 та отримання їх батьком позивача 18.09.2024, про що міститься запис в повідомленні про вручення поштового відправлення.
Відповідно до ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
За встановлених судом обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що днем, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями є 18.09.2024 та саме з цієї дати починається відлік строку на звернення до суду.
Щодо наданої позивачем до суду заяви від 24.12.2025 за підписом ОСОБА_4 в якій зазначено, що 18.09.2024 він не отримував замість свого сина жодних податкових повідомлень-рішень, оскільки в цей день не відвідував поштове відділення, так як перебував в м. Києві, а підпис який міститься на бланку поштового повідомлення про вручення не є його підписом а є підписом іншої особи, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Нормами частин першої-третьої статті 73 КАС України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що містяться у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Дослідивши зміст поданої заяви судом встановлено, що остання підписана, ніби-то, ОСОБА_5 , однак за відсутності документів, які б підтверджували його особу та відповідність його підпису, суд позбавлений можливості підтвердити належність такої заяви. До того ж, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у цій заяві, а саме, що ОСОБА_6 18.09.2024 не відвідував поштового відділення, оскільки перебував в м. Києві.
Разом з цим варто зазначити, що згідно з п. 91 Правил надання послуг поштового зв`язку під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом з повідомленням про вручення працівник об`єкта поштового зв`язку на підставі пред`явленого адресатом (одержувачем) документа, що посвідчує особу згідно із законодавством, робить відповідну відмітку про вручення у порядку, визначеному оператором поштового зв`язку.
Під час вручення поштового відправлення з позначкою «Вручити особисто», внутрішнього рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» адресат (одержувач) підтверджує такий факт своїм підписом та зазначає своє прізвище та ініціали або ім`я та прізвище у спосіб та відповідно до порядку, що встановлені оператором поштового зв`язку.
Із наведених норм випливає, що загальний порядок фіксації та оформлення вручення рекомендованого поштового відправлення передбачає встановлення особи одержувача та проставлення працівником об`єкта поштового зв`язку відповідної відмітки про вручення. На бланку повідомлення про вручення поштового відправлення з позначкою "Вручити особисто", внутрішнього рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" одержувач розписується та зазначає прізвище.
Таким чином, перевірка документів, що посвідчують особу адресата (фізичну особу), особу, яка одержує поштове відправлення замість такого адресата, родинні зв`язки з адресатом, а також належне оформлення повідомлення про вручення поштового відправлення покладено на працівників поштового зв`язку. Добросовісне виконання працівниками «Укрпошти» своїх службових обов`язків у даному випадку презюмується та, за відсутності доказів того, що працівник поштового зв`язку порушив Правила надання послуг поштового зв`язку та вручив вказане відправлення іншій особі, повідомлення про вручення поштового відправлення є належним доказом отримання відправлення. 
Варто зазначити, що відповідно до п. 112, 114 Правил оператор поштового зв`язку, користувач має право на подання звернень (скарг) щодо надання послуг поштового зв`язку оператору поштового зв`язку, національному регулятору, іншим органам державної влади відповідно до компетенції, а також на їх розгляд щодо поновлення його прав і захисту законних інтересів відповідно до законодавства.
Подання, розгляд звернень (скарг) користувачів та усунення порушень їх прав здійснюється відповідно до Законів України “Про поштовий зв`язок”, “Про захист прав споживачів”, “Про звернення громадян”, цих Правил та інших нормативно-правових актів.
Національний регулятор розглядає відповідно до законодавства звернення (скарги) користувачів щодо надання послуг поштового зв`язку, отримує з цією метою від операторів поштового зв`язку необхідну інформацію, що стосується предмета отриманого звернення (скарги), вживає у межах повноважень заходів для захисту прав користувачів.
Оператор поштового зв`язку за невиконання чи неналежне виконання послуг поштового зв`язку несе відповідальність перед користувачами послуг поштового зв`язку згідно із законом.
Матеріали справи не містять жодних належних та достовірних доказів на спростування інформації, зазначеній у повідомленні про вручення поштового відправлення (зокрема, таких, як квитки про виїзд з території міста чи країни або інші докази, які свідчать про відсутність отримувача за адресою, вказаною в повідомленні про вручення поштового повідомлення). Відсутні також і докази оскарження дій відповідального працівника пошти за порушення правил відправлення поштових відправлень та притягнення його до відповідальності (якщо таке мало місце).
За таких обставин, у суду відсутні підстави не приймати повідомлення про вручення поштового відправлення як належне.
Отже, враховуючи, що перебіг строку для звернення до суду з позовом щодо оскарження податкових повідомлень-рішень від 06.09.2025 № 00127170705 та № 00127160705 розпочався 18.09.2024, а з позовною заявою позивач звернувся 09.12.2025, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовна заява ФОП ОСОБА_1 подана з порушенням встановленого ч. 2 ст. 122 КАС України шестимісячного строку.
Разом з цим, системний аналіз положень статті 123 КАС України дає підстави для висновку, що звернення до адміністративного суду з позовом після закінчення строків, установлених законом, не має безумовним наслідком повернення позовної заяви або залишення позову без розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
За усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду застосування ч.1 ст.121 КАС України, уперше сформульованою у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 9901/405/19, правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Однак, закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.
Тому, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані із дійсними, істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.
Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам:
1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк;
2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк;
3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено;
4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Тобто поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з позовною заявою, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.
Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.
У заяві про усунення недоліків поданої позовної заяви позивач не навів будь-яких обставин і не надав відповідних доказів, які є об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення позивача та пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.
За приписами пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 123 КАС України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Оскільки позивач вимоги ухвали суду про залишення позовної заяви без руху у встановлений в такій ухвалі строк не виконав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо повернення позовної заяви ФОП ОСОБА_1 ..
Посилання позивача на те, що суд першої інстанції повинен був витребувати додаткові докази для встановлення факту підписання саме батьком поданої заяви до суду та надати позивачу додатковий строк для усунення недоліків позовної заяви, колегія суддів відхиляє, оскільки обов`язок доведення обставин, що стосуються дотримання строку звернення до суду або з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулася до суду. Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд першої інстанції дотримався приписів ст. 123 КАС України: залишив позовну заяву без руху, надавши позивачу можливість подати до суду клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду з доказами поважності причин його пропуску, та, у подальшому, надав оцінку поданій позивачем на виконання вимог ухвали суду заяві та доказам. Із клопотанням про продовження встановленого судом строку для усунення недоліків позовної заяви та надання додаткових доказів позивач, відповідно до ст. 121 КАС України, до суду не звертався, тому посилання позивача на вказану норму та ненадання судом першої інстанції додаткового строку для усунення недоліків позовної заяви, є безпідставними. 
Також безпідставними є доводи позивача про те, що суд першої інстанції без належних правових підстав, а саме - заяви відповідача, розпочав дослідження питання дотримання позивачем строку звернення до суду. Колегія суддів зазначає, що обов`язок суду з`ясувати, чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними), прямо передбачений ч. 1 ст. 171 КАС України і це питання підлягає з`ясуванню судом незалежно від наявності чи відсутності заяви іншої сторони щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом. 
Щодо решти аргументів сторін, суд звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Також згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.
Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно п. 1 ч. 1ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає обставин, які б давали підстави ставити під сумнів правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції та, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують. 
Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 30.12.2025 по справі № 440/16516/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя 	(підпис)	С.П. Жигилій 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Я.М. Макаренко   Т.С. Перцова