ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 441/2178/23
провадження № 61-11818св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Городоцька міська рада Львівської області
відповідач (позивач за зустрічним позовом)- ОСОБА_1 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Богуш Ігор Михайлович, на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 19 листопада 2024 року у складі судді Ференц О. І. та постанову Львівського апеляційного суду від 13 серпня 2025 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У вересні 2023 року Городоцька міська рада Львівської області (далі - Городоцька міська рада) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та її повернення.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у приватній власності ОСОБА_4 та 
ОСОБА_3 перебуває земельна ділянка площею 0,062 га, кадастровий номер 4620910100:29:015:0068, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 
Суміжна земельна ділянка, площею 0,0602 га, кадастровий номер 4620910100:29:015:01064, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 . 
Під час розгляду заяви ОСОБА_3 щодо порушення містобудівного та земельного законодавства суміжним землекористувачем ОСОБА_1 , позивач встановив, що його огорожа зі сторони АДРЕСА_1 виходить за межі конфігурації ділянки і охоплює частинку землі комунальної власності, тобто, є самовільно зайнятою. 
Городоцька міська рада неодноразово зверталася до відповідача з вимогами звільнити від огорожі самовільно зайняту землю загального користування, однак відповідач такі вимоги не виконав. 
Посилаючись на те, що відповідач за відсутності законних підстав користується земельною ділянкою комунальної власності, самовільно встановивши огорожу, не виконує вимоги про усунення допущених порушень, чим порушує вимоги закону, а також права та законні інтереси як територіальної громади в цілому, так і окремих мешканців міста, позивач просив зобов`язати відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку комунальної власності орієнтовною площею 36 кв. м, що є суміжною до земельної ділянки, площею 0,0602 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та привести її у придатний для використання стан шляхом знесення встановленої на ній огорожі за власний рахунок та повернути її за належністю Городоцькій міській раді.
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до Городоцької міської ради Львівської області про встановлення земельного сервітуту.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що він є власником земельної ділянки, кадастровий номер 4620910100:29:015:01064, розташованої за адресою: 
АДРЕСА_1 , довжиною близько 500 м. та з однієї сторони межує з центральною вул. Скітник, а з другої - із залізничним полотном, яке відмежоване від земельної ділянки вулицею шириною 12 м, асфальтоване полотно якої постелене на ширині 9 м, що є достатнім для зустрічного руху. 
Зі сторони його земельної ділянки вздовж всієї вулиці знаходиться водозбірна канава, яка вже давно засипана землею, а спірна земельна ділянка шириною 1.7 м. та довжиною 18 м, за якою влаштовано загорожу, відділяла його земельну ділянку від водозбірної канави з часу виділення йому земельної ділянки. Придорожня територія до цього часу ніким не освоєна і не благоустроєна, на ній не розміщено жодних комунікацій, тобто спірна територія залишається абсолютно вільною і ніким не експлуатується, в тому числі, комунальними службами. 
Він ніколи не претендував на спірну земельну ділянку, а лише займався її благоустроєм, оскільки кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності. 
04 липня 2023 року він звернувся до Городоцької міської ради зі заявою про встановлення земельного сервітуту на тимчасове право користування спірною земельною ділянкою, однак його заява не розглянута Городоцькою міською радою, яка спочатку надіслала йому листи-вимоги щодо звільнення цієї земельної ділянки від огорожі, а в надалі відмовила у наданні земельного сервітуту, мотивуючи тим, що в суді розглядається спір щодо користування спірною земельною ділянкою.
Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просив суд встановити йому земельний сервітут на користування придорожньою земельною ділянкою комунальної власності за адресою: АДРЕСА_1 , яка знаходиться у його фактичному користуванні для утримання, проведеного ним на вказаній ділянці благоустрою, з облаштуванням малих архітектурних форм та земельних насаджень. 
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 19 листопада 2024 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду 
від 13 серпня 2025 року, позов Городоцької міської ради задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку комунальної власності орієнтовною площею 36 кв. м, що є суміжною до земельної ділянки площею 0,0602 га, кадастровий номер 4620910100:29:015:01064, за адресою: АДРЕСА_1 , та привести її у придатний для використання стан шляхом знесення встановленої на ній огорожі за власний рахунок та повернути її за належністю Городоцькій міській раді.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь Городоцької міської ради на відшкодування судового збору 2 684,00 грн.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Городоцької міської ради Львівської області про встановлення земельного сервітуту відмовлено.
Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що у ОСОБА_1 відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку орієнтовним розміром 36 кв. м, що межує з належною йому земельною ділянкою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджує факт самовільного зайняття ним земельної ділянки, яка належить територіальній громаді м. Городок. 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що встановлення земельного сервітуту фактично унеможливить користування спірною земельною ділянкою мешканцями Городоцької територіальної громади.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 
У вересні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Богуш І. М., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 19 листопада 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 13 серпня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на порушення судами норм процесуального права, зокрема, суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням Львівського окружного адміністративного суду у справі № 380/1482/24 (пункт 3 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)); суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності ОСОБА_1 належно неповідомленого про дату, час і місце судового засідання (пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України). 
Касаційна скарга обґрунтована тим, внаслідок допущених порушень норм процесуального права, суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки характеру спірних правовідносин та нормам матеріального права, які підлягали застосуванню, а отже необґрунтовано задовольнили позовні вимоги Городоцької міської ради та відмовили у задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 .
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 18 вересня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Богуш І. М., на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 19 листопада 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 13 серпня 2025 рокупередано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 
Ухвалою Верховного Суду від 22жовтня 2026 року (після усунення недоліків) відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Богуш І. М., на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 19 листопада 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 13 серпня 2025 року з підстав визначених пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України (пункт 5 частини першої, пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України); витребувано з Городоцького районного суду Львівської області матеріали цивільної справи № 441/2178/23; надано учасникам справи строк для подання відзиву. 
У листопаді 2025 року матеріали справи № 441/2178/23 надійшли до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи 
з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення. 
Фактичні обставини справи
Суди попередніх інстанцій встановили, що  ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0602 га, кадастровий номер 4620910100:29:015:0164, за адресою: АДРЕСА_1 .
Актом Городоцької міської ради Львівської області від 27 квітня 2023 року встановлено, що згідно з документами, наданими ОСОБА_1 , на земельній ділянці площею 0,0602 га, кадастровий номер 4620910100:29:015:0164, за адресою: АДРЕСА_1 , що перебуває у його приватній власності, проведено будівельні роботи із реконструкції житлового будинку та нового будівництва гаража без будівельного паспорта та без права на виконання будівельних робіт. Зазначені роботи класифікуються як самочинне будівництво, що є порушенням статей 7, 9 Закону України «Про архітектурну діяльність», статей 27, 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», пункту 5 «Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 466. 
Актом Городоцької міської ради від 23 травня 2023 року встановлено, що земельна ділянка площею 0,0602 га, кадастровий номер 4620910100:29:015:0164, за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває у приватній власності ОСОБА_1 (дата державної реєстрації в державному реєстрі прав - 29 березня 2023 року, номер запису про право - 49768393). При обстеженні цієї земельної ділянки візуально встановлено, що її огорожа зі сторони АДРЕСА_1 виходить за межі конфігурації земельної ділянки і охоплює частину землі комунальної власності, що також має ознаки самовільного зайняття землі. У зв`язку з чим ОСОБА_1 зобов`язано привести конфігурацію земельної ділянки до межі і площі, які відображені у землевпорядній документації, а також звільнити від огорожі самовільно зайняту землю загального користування. Оригінал вказаного акта був надісланий ОСОБА_1 для реагування та усунення порушень земельного і містобудівного законодавства із вимогою усунути вказані в акті порушення до 15 липня 2023 року.
04 липня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Городоцької міської ради Львівської області із заявою про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення земельного сервітуту на право проїзду транспортного засобу по наявному шляху орієнтовною площею 36 кв. м ( АДРЕСА_1 ) із долученням кадастрової зйомки земельної ділянки, якою фактично визнав факт самозахоплення частини землі загального користування. 
Актом Городоцької міської ради від 28 липня 2023 року встановлено, що земельна ділянка площею 0,0602 га, кадастровий номер 4620910100:29:015:0164, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває у приватній власності ОСОБА_1 . При обстеженні цієї земельної ділянки встановлено, що її огорожа зі сторони АДРЕСА_1 виходить за межі конфігурації земельної ділянки і охоплює частину землі комунальної власності, що також має ознаки самовільного зайняття землі. Вимоги акта 23 травня 2023 року власник земельної ділянки площею 0,0602 га, кадастровий номер 4620910100:29:015:0164, не виконав. З огляду на наведене ОСОБА_1 зобов`язано до 15 серпня 2023 усунути порушення земельного та містобудівного законодавства, які виявлені при комісійному обстеженні (акти від 23 травня 2023 року та 28 липня 2023 року), а також звільнити від огорожі самовільно зайняту землю загального користування. Попереджено ОСОБА_1 , що у випадку невиконання законної вимоги міської ради питання самозахоплення землі буде вирішено у судовому порядку. Оригінал вказаного акта був надісланий ОСОБА_1 для реагування та усунення порушень земельного і містобудівного законодавства із вимогою усунути вказані в акті порушення до 15 серпня 2023 року.
13 жовтня 2023 року Городоцька міська рада затвердила акт обстеження стану та дотримання умов використання земельної ділянки, згідно з яким земельна ділянка площею 0,0602 га, кадастровий номер 4620910100:29:015:0164, за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває у приватній власності ОСОБА_1 . Замірами, здійсненими членами комісії стрічковим метром, встановлено, що огорожа вказаної земельної ділянки зі сторони АДРЕСА_1 виходить за зовнішні межі земельної ділянки на АДРЕСА_2 (по ширині ділянки) - орієнтовно на 18 м, що свідчить про самозахоплення землі загального користування комунальної власності. ОСОБА_1 зобов`язано до 15 листопада 2023 року усунути порушення земельного та містобудівного законодавства, які виявлені при комісійному обстеженні (акти від 23 травня 2023 року, 28 липня 2023 року та 13 жовтня 2023 року), звільнити від огорожі самовільно зайняту землю загального користування комунальної власності.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Щодо позовних вимог Городоцької міської ради 

Відповідно до статті 12 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частинами першою, другою статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до частини першої статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно зі статтею 90 ЗК України власники земельних ділянок мають право, зокрема, самостійно господарювати на землі. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Такий захист здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (пункт «б» частини третьої статті 152 ЗК України).

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод у користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду (стаття 212 ЦК України). 

Самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними (стаття 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель»).

Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду (частини перша - третя статті 212 ЗК України).

Вирішуючи позовні вимоги Городоцької міської ради, суд першої інстанції з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що у відповідача відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку орієнтовною площею 36 кв. м, що межує із належною йому на праві власності земельною ділянкою, кадастровий номер 4620910100:29:015:0164, за адресою: АДРЕСА_1 , а отже він самовільного зайняв земельну ділянку орієнтовною площею 36 кв. та встановлена огорожу навколо цієї земельної ділянки.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 . 

Статтею 98 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
За змістом статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.
Відповідно до статті 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); в-1) право на будівництво та розміщення об`єктів нафтогазовидобування; в-2) право на розміщення об`єктів трубопровідного транспорту; г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути.
Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно (стаття 100 ЗК України).
Відповідно до статті 101 ЗК України дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлений земельний сервітут, до іншої особи. Земельний сервітут не може бути предметом купівлі-продажу, застави та не може передаватися будь-яким способом особою, в інтересах якої цей сервітут встановлено, іншим фізичним та юридичним особам.
Частина перша статті 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій).
Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).
Згідно з частиною першою статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Статтею 404 ЦК України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. 
Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому необхідно довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити будь-яким іншим способом (див. висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 08 грудня 2021 року у справі № 686/18456/18 
від 12 квітня 2022 року у справі № 306/612/20, від 01 лютого 2023 року у справі № 345/4572/20, від 13 березня 2023 року у справі № 297/363/18). 
Вирішуючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановив, що спірна земельна ділянка засаджена квітами та самовільно огороджена ОСОБА_1 , що унеможливлює користування іншими мешканцями Городоцької територіальної громади. Крім того, звертаючись до суду з позовом про встановлення земельного сервітуту, ОСОБА_1 не зазначив, який саме сервітут просить встановити. 

У касаційній скарзі заявник узагальнено посилається на те, що внаслідок допущених судами порушень норм процесуального права, а саме: суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням Львівського окружного адміністративного суду у справі № 380/1482/24; суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності ОСОБА_1 належно неповідомленого про дату, час і місце судового засідання, суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки характеру спірних правовідносин та нормам матеріального права, які підлягали застосуванню, а отже необґрунтовано задовольнили позовні вимоги Городоцької міської ради та відмовили у задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 .
Перевіривши доводи заявника, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд виходить з такого. 

Із матеріалів справи відомо, що у липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням Львівського окружного адміністративного суду у справі № 380/1482/24 за його позовом до Городоцької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у наданні дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення земельного сервітуту на право користування земельною ділянкою, 
що розташована на 
АДРЕСА_1 ; зобов`язання Городоцької міської ради розглянути клопотання 
ОСОБА_1 про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення земельного сервітуту на право користування земельною ділянкою за вказаною адресою. 

Ухвалою Городоцького районного суду Львівської області від 08 липня 2024 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням Львівського окружного адміністративного суду у справі № 380/1482/24 відмовлено. 

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, вирішення цієї справи (441/2178/23) не залежить від вирішення адміністративної справи № 380/1482/24. Зібрані у справі докази дають можливість вирішити спір незалежно від результату вирішення адміністративної справи. 

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі: об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Визначаючи наявність передбачених статтею 251 ЦПК України підстав, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, як зазначено у пункті 4 частини першої цієї статті, - неможливість розгляду цивільної справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства, застосовується у тому разі, коли в цій іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення всіх процесуальних дій у справі, викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу, і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

Відповідно до згаданої вище норми суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

З огляду на наведене для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному конкретному випадку зобов`язаний з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи.

Неможливість розгляду справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені судом самостійно у цій справі.

Пов`язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у цій справі. 

Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для цієї справи, тобто зупинення провадження у цивільній справі, виходячи з мотивів наявності іншої справи, може мати місце тільки у випадку, коли у цій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав заявлених позовних вимог або умов, від яких залежить їх розгляд.

Вирішуючи клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі, суд першої інстанції, встановивши відсутність об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до набрання законної сили судовим рішенням у адміністративній справі № 380/1482/24, а також, що зібрані у цій справі докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав задоволення клопотання заявника. 

Перевіривши доводи касаційної скарги про те, що на порушення норм процесуального права суд апеляційної інстанції розглянув справу за ОСОБА_1 , належним чином неповідомленого про розгляд справи, Верховний Суд виходить з такого. 
Із матеріалів справи відомо, що про дату, час і місце судового засідання у суді апеляційної інстанції, призначеного на 02 червня 2025 року ОСОБА_1 був повідомлений 29 квітня 2025 року (т. 2 с. с. 46), а адвокат Богуш І. М., який діяв в його інтересах, - 24 квітня 2025 року. 

30 травня 2025 року адвокат Богуш І. М., подав до суду апеляційної інстанції клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі.

Протокольною ухвалою Львівського апеляційного суду від 02 червня 2025 року розгляд справи було відкладено на 04 серпня 2025 року.

Про відкладення розгляду справи на 04 серпня 2025 року на 12 год 00 хв 10 червня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Богуш І. М. був повідомлений шляхом направлення судової повістки-повідомлення до електронного кабінету, а ОСОБА_1 , шляхом надіслання тексту судової повістки у додаток «Viber».
У судовому засіданні 04 серпня 2024 року ОСОБА_1 та його представник - адвокат Богуш І. М. участі не брали, будь-яких клопотань до суду не подавали. У цьому ж судовому засіданні, апеляційний суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, ухвалення та проголошення якого відклав на 13 серпня 2025 року. 
Таким чином, 13 серпня 2025 року було лише проголошене судове рішення у справі, а відсутність ОСОБА_1 під час такого проголошення не призвело до порушення його прав, зокрема й на касаційне оскарження. 
Інші доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, фактично зводяться до переоцінки доказів, та незгоди з їх оцінкою судами попередніх інстанцій, що відповідно до статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень касаційного суду.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду 
від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Доводи касаційної скарги висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують і на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, тому Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Богуш Ігор Михайлович, залишити без задоволення. 
Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 19 листопада 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 13 серпня 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: 	І. Ю. Гулейков    Р. А. Лідовець     Д. Д. Луспеник