Справа № 826/2009/15
	
РІШЕННЯ
іменем України

11 червня 2026 року	м. Хмельницький	

Хмельницький окружний адміністративний суд у складі колегії: головуючого-судді Блонського В.К. , суддів Фелонюк Д.Л. , Драновського Я.В. 
за участю:	секретаря судового засідання Нетичай Ю.В.  представника позивача Шевчука А.Л. представника Міністерства внутрішніх справ України Щепанського А.М. представника Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві та Управління Державної автомобільної інспекції Головного управління МВС України у м. Києві Глущенко О.М. 	
розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Київська міська організація Профспілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України до Міністерства внутрішніх справ України , Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві , Управління Державної автомобільної інспекції Головного управління МВС України у м. Києві про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, Управління Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві, третя особа, що не заявляє самостійних на предмет спору: Київська міська організація Профспілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України, в якому просить:
1. Визнати протиправним та скасувати Наказ Міністра внутрішніх справ України Авакова А.Б. від 16.01.2015 № 48 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ на підставі пункту 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 року № 1682-VI та пунктів 62 «а», 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 № 114.
2. Визнати протиправним та скасувати Наказ начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві від 30.01.2015 № 59 о/с «Щодо особового складу» в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ на підставі пункту 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 року № 1682-VI та пунктів 62 «а», 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 № 114.
3. Поновити ОСОБА_1 з 30.01.2015 року на посаді начальника відділення адміністративної практики полку ДПС ДАІ, підпорядкованого Головному управлінню МВС України в місті Києві.
4. Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу, а саме: з 30.01.2015 року по дату поновлення на службі.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, ОСОБА_1 , з січня 1996 року проходив службу в органах внутрішніх справ, а з січня 2014 року обіймав посаду начальника відділення адміністративної практики полку ДПС ДАІ, підпорядкованого Головному управлінню МВС України в місті Києві. Наказами Міністра внутрішніх справ України від 16.01.2015 № 48 о/с та начальника ГУМВС України в місті Києві від 30.01.2015 № 59 о/с позивача було звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил на підставі пункту 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади».
Позивач вважає, своє звільнення протиправним, посилаючись на порушення конституційних принципів верховенства права, презумпції невинуватості та індивідуального характеру юридичної відповідальності. Наголошує, що звільнення відбулося без проведення належного службового розслідування, за відсутності встановленої та доведеної вини у вчиненні будь-яких правопорушень чи діянь, спрямованих на узурпацію влади.
Крім того, позивач зазначає про порушення відповідачем норм Дисциплінарного статуту ОВС, Інструкції про порядок проведення службових розслідувань, а також умов Колективної угоди, оскільки звільнення відбулося без отримання обов`язкової попередньої згоди первинної профспілкової організації, членом якої він є. Стверджує, що застосовані до нього норми Закону України «Про очищення влади» прямо суперечать положенням Конституції України як нормам прямої дії та міжнародним стандартам у сфері люстрації. Враховуючи викладене, просить суд скасувати оскаржувані накази, поновити його на попередній посаді та стягнути грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.
Ухвалою судді Окружного адміністративного суду м. Києва Катющенко В.П. від 23.02.2015 відкрито провадження в адміністративній справі №826/2009/15.
Ухвалою судді Окружного адміністративного суду м. Києва Катющенко В.П. від 31.03.2015 зупинено провадження у справі № 826/2009/15 до вирішення Конституційним судом України справи за конституційним поданням 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, шостої статті 1, частин першої, другої, третьої, четвертої, восьмої статті 3, пункту 2 частини п`ятої статті 5, пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади".
У зв`язку із припиненням повноважень судді Катющенка В.П. справа № 826/2009/15 згідно з Протоколом повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 06.15.2015 була автоматично розподілена для розгляду судді Погрібніченку І.М.
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.05.2015 прийнято до провадження адміністративну справу № 826/2009/15. Справу вирішено розглядати колегією суддів під головуванням судді Погрібніченка І.М.
Законом України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13.12.2022 № 2825-IX (далі - Закон № 2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано.
На підставі пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2825-IX (в редакції Закону №3863-ІХ) та Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 № 399, проведено автоматизований розподіл адміністративних справ, які не розглянуті окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України.
За його результатами справа №826/2009/15 передана на розгляд до Хмельницького окружного суду.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Хмельницького окружного адміністративного суду від 10.03.2025 цю справу передано для розгляду судді Блонському В.К.
Ухвалою судді Блонського В.К. від 14.03.2025 прийнято до провадження адміністративну справу №640/2009/15 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, Управління Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві, третя особа, що не заявляє самостійних на предмет спору: Київська міська організація Профспілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України, про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії.
Ухвалою судді Блонського В.К. від 22.07.2025 заяву представника позивача, адвоката Шевчука Андрія Леонідовича, про надання доступу до електронної справи задоволено. Залучено ОСОБА_2 у справі №826/2009/15 як представника позивача - Стецюка Сергія Васильовича. Надано ОСОБА_2 доступ до справи №826/2009/15 через підсистему "Електронний суд".
Після надходження до суду 11.02.2026 клопотання представника позивача про поновлення провадження у справі №826/2009/15, Протоколом автоматизованого визначення складу колегії суддів для розгляду цієї справи визначено колегію у складі головуючого судді Блонського В.К., суддів Фелонюк Д.Л., Драновського Я.В. 
Ухвалою колегії суддів від 17.02.2026 клопотання представника позивача про поновлення провадження у справі №826/2009/15 задоволено.
Вирішено поновити провадження у справі №826/2009/15 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, Управління Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві, третя особа, що не заявляє самостійних на предмет спору: Київська міська організація Профспілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України, про визнання протиправними та скасування наказів про звільнення, поновлення на попередній посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.
Справу розглядати за правилами загального позовного провадження.
Призначити підготовче судове засідання на 02.03.2026 р о 14:00 год. в приміщенні Хмельницького окружного адміністративного суду за адресою м. Хмельницький, вул. Козацька, 42.
Надати відповідачам строк для подання відзиву на позов - 15 днів з дня вручення цієї ухвали.
Надати третій особі строк для подання письмових пояснень на позов - 15 днів з дня вручення цієї ухвали.
Надати позивачу строк для подання відповіді на відзив - 5 днів з дня отримання відзиву на позов.
Ухвалою колегії суддів від 02.03.2026 заяви представників Міністерства внутрішніх справ України та Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів задоволено.
Постановлено забезпечити участь представників Міністерства внутрішніх справ України та Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві у судовому засіданні, яке відбудеться 02.03.2026 о 14:00 год. в режимі відеоконференції з використанням системи відеоконференцзв`язку "EasyCon".
Протокольною ухвалою в судовому засіданні 02.03.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Слухання справи призначено на 01.04.2026 о 11:30 год.
З 26.03.2026 по 03.04.2026 суддя Блонський В.К. не здійснював правосуддя через тимчасову непрацездатність. Судове засідання відкладено на 28.04.2026 об 11:30 год.
28.04.2026 розгляд справи відкладено у зв`язку з відпусткою судді, що входить до складу суду. Судове засідання призначено на 19.05.2026 об 11:30 год.
19.05.2026 розгляд справи відкладено у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги. Судове засідання призначено на 11.06.2026 об 11:30 год.
Представник Головного управління МВС України в місті Києві подала відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує повністю. Заперечення обґрунтовані тим, що оскаржувані накази прийняті у повній відповідності до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади». Люстраційні заборони виникають безпосередньо в силу закону, а не внаслідок правозастосовного акта. Оскільки люстрація за своєю правовою природою є формою політичної відповідальності за належне здійснення державної влади, а не ретроспективною юридичною відповідальністю, на ці правовідносини не поширюються гарантії статей 58, 61, 62 Конституції України. Відповідно, наявність чи відсутність вироку у кримінальному провадженні щодо позивача не спростовує правових підстав для його звільнення.
Представник відповідача вказує, що матеріалами справи, зокрема фактом проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42014100010000058, підтверджується, що позивач у період з 21.11.2013 по 22.02.2014 обіймав посаду в органах ДАІ та склав протокол за ст. 122-2 КУпАП щодо учасника мирної акції протесту «Автомайдан» (гр. Небери), якого згодом було звільнено від адміністративної відповідальності на підставі спеціального закону. Такі дії службових осіб ДАІ мали системний характер, були спрямовані на перешкоджання мирним зібранням, призвели до підриву авторитету органів внутрішніх справ та підпадають під дію люстраційних заборон.
Вказує, що позивач проходив службу та перебував на самостійному фінансуванні в УДАІ ГУМВС України в місті Києві, яке є окремою юридичною особою. Стягнення середнього заробітку з ГУМВС України в місті Києві суперечить підпунктам 1.5, 1.6 спеціальної Інструкції № 499 (виплата здійснюється за місцем служби) та нормам статті 48 Бюджетного кодексу України, оскільки призведе до безпідставного витрачання бюджетних асигнувань Головного управління. Розрахунок суми має базуватися на наданій УДАІ довідці від 21.04.2025 № 50-ЛК без урахування одноразових виплат. Крім того, вимушений прогул не може включати дату звільнення 30.01.2015, яка є останнім робочим днем позивача, а має обраховуватися лише з 31.01.2015.
Крім того, вважає, що посилання представника позивача на необхідність отримання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації є необґрунтованими, оскільки вимоги статті 43 КЗпП України прямо не поширюють свою дію на працівників органів внутрішніх справ.
На підставі викладеного, представник просить суд відмовити у задоволенні позову повністю.
Представник МВС України подав відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі. Зазначає, що оскаржуваний наказ МВС від 16.01.2015 № 48 о/с видано у повній відповідності до вимог законодавства. Позивач у період з 21.11.2013 по 22.02.2014 обіймав посаду в органах ДАІ та склав протокол про адміністративне правопорушення за статтею 122-2 КУпАП щодо учасника автопробігу з символікою «Євромайдан» (гр. ОСОБА_3 ), якого надалі було звільнено від відповідальності на підставі закону про недопущення переслідування учасників мирних зібрань. З огляду на вказане, на позивача прямо розповсюджується дія десятирічної люстраційної заборони, передбаченої пунктом 10 частини другої статті 3 Закону № 1682-VII.
Вказує, що звільнення позивача на підставі пункту 66 Положення про проходження служби (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу) є окремою самостійною підставою для припинення служби, а не видом дисциплінарного стягнення. Оскільки звільнення за дискредитацію не є дисциплінарним стягненням, норми Дисциплінарного статуту ОВС України, які регламентують порядок проведення службових розслідувань та накладення стягнень, до цих правовідносин не застосовуються. Відтак, твердження позивача про порушення відповідачем процедури службового розслідування та норм Дисциплінарного статуту є необґрунтованими.
На підставі викладеного просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Від Управління Державної автомобільної інспекції Головного управління МВС України у м. Києві відзиву до суду не надходило. 
Третя особа, належним чином повідомлена про розгляд справи, правом на подання письмових пояснень на позовну заяву не скористалася. 
Представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій з доводами відповідачів не погоджується та вважає їх необґрунтованими. Зазначає, що позивача було звільнено з посади начальника відділення адміністративної практики полку ДПС ДАІ лише в силу самого факту зайняття цієї посади у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року. Такий підхід встановлює колективну відповідальність, що грубо суперечить статті 61 Конституції України (індивідуальний характер юридичної відповідальності) та статті 62 Конституції України (презумпція невинуватості). 
Стверджує, що відповідачі не надали жодних доказів, у розумінні статей 73-76 КАС України, того, що позивач своїми конкретними діями, рішеннями чи бездіяльністю сприяв узурпації влади, підриву національної безпеки або протиправному порушенню прав і свобод людини. Застосування люстраційних процедур без аналізу індивідуальної поведінки особи суперечить принципам правової держави, практиці Європейського суду з прав людини та висновкам Венеційської Комісії. 
Наголошує, що на момент перебування позивача на посаді не існувало законів, які б визначали роботу на ній правопорушенням. Відтак, притягнення до відповідальності лише за факт роботи порушує статтю 58 Конституції України. 
Вважає, що порушене право позивача має бути відновлене шляхом поновлення його на посаді з дня, наступного за днем звільнення, а також стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, оскільки тривалий розгляд справи відбувся не з вини працівника.
Представник Головного управління МВС України в місті Києві подала до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначає, що основною обставиною, що підлягає з`ясуванню, є правильність реалізації заборони перебувати на службі, передбаченої частиною третьою статті 1 та частиною другою статті 3 Закону України «Про очищення влади». Складання працівником правоохоронного органу необґрунтованого і неправдивого офіційного документа під час здійснення функцій влади є діянням, несумісним із проходженням служби, що прямо суперечить Присязі та підриває довіру громадян до органів внутрішніх справ.
Звертає увагу, що наведені позивачем рішення Хмельницького окружного адміністративного суду у справах № 822/5103/14 та № 822/4867/14 не є релевантними до цієї справи. Ті справи стосувалися звільнення осіб за іншими критеріями люстрації (пункти 7, 8 ч. 1 ст. 3 Закону - за факт перебування на керівних посадах сукупно не менше одного року), тоді як у цій справі досліджуються обставини вчинення конкретних дій. 
Вважає, що доводи позивача щодо правонаступництва ГУМВС України в місті Києві та УДАІ ГУМВС України в місті Києві не можуть бути застосовані під час вирішення цього спору. Вказані державні органи та юридичні особи наразі не ліквідовані, а перебувають у стані припинення. 
Представник позивача в судовому засіданні 11.06.2026 позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх в повному обсязі. Надав пояснення відповідно змісту позовної заяви та відповіді на відзив.
Представники Головного управління МВС України в місті Києві та Управління Державної автомобільної інспекції Головного управління МВС України у м. Києві, Міністерства внутрішніх справ України, проти задоволення позовних вимог заперечили. Просили відмовити в їх задоволенні повністю. Надали пояснення відповідно до змісту відзиву та заперечення на відповідь на відзив. 
Заслухавши позицію сторін та дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини. 
Позивач, ОСОБА_1 , у період з 30.04.2013 по 22.01.2014 обіймав посаду інспектора з дізнання сектору оформлення матеріалів ДТП та дізнання відділу ДАІ Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві, а в період з 22.01.2014 по 30.01.2015 перебував на посаді начальника відділення адміністративної практики полку дорожньо-патрульної служби ДАІ ГУМВС України в м. Києві. Позивач мав спеціальне звання капітан міліції.
З матеріалів Висновку службового розслідування від 13.05.2014, затвердженого в.о. начальника ГУМВС України в місті Києві полковником міліції Ю.Л. Морозом, встановлено таке.
29 грудня 2013 року о 15:00 год. під час проїзду колони автомобілів з символікою «Євромайдан» по пр. Бажана через СП-503, молодший сержант міліції ОСОБА_4 (інспектор ДПС 3-го взводу роти по обслуговуванню СП полку ДПС ДАІ) за допомогою жезла намагався зупинити автомобіль марки «БМВ-118», номерний знак НОМЕР_1 , за порушення п. 32.1 «в» ПДР України (рух колони більше ніж 5 механічних транспортних засобів без узгодження з Державтоінспекцією). Однак водій зазначеного транспортного засобу на законну вимогу працівника міліції не зупинився та продовжив рух. За цим фактом молодший сержант міліції ОСОБА_4 склав рапорт, який передав до відділу адміністративної практики ПДПС ДАІ, звідки його було скеровано до ВДАІ Голосіївського РУ ГУМВС України в місті Києві за місцем реєстрації ТЗ.
Проведення перевірки за цим рапортом керівництвом ВДАІ було доручено інспектору з дізнання сектору оформлення матеріалів ДТП цього ж відділу - капітану міліції ОСОБА_1 .
Капітан міліції ОСОБА_1 згідно з базою даних «Національний банк даних - Автомобіль» встановив, що автомобіль «БМВ-118», номерний знак НОМЕР_1 , зареєстрований на громадянина ОСОБА_3 , який проживає в АДРЕСА_1 . Для встановлення обставин правопорушення позивач викликав ОСОБА_3 до відділу ДАІ. На вказаний час громадянин ОСОБА_3 прибув до ВДАІ та пояснив, що дійсно має у власності зазначений автомобіль, проте 29.12.2013 (у документі помилково зазначено 29.12.2014) його автомобіль знаходився на стоянці і він ним не керував; будь-яких доказів з цього приводу водій не надав.
На підставі п. 5, 12 ст. 10, п. 7 ст. 11 Закону України «Про міліцію» та ст. 254 КУпАП за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП, капітан міліції ОСОБА_1 склав відносно ОСОБА_3 адміністративний протокол серії АВ2 № 588700 та ознайомив його під підпис. Складені матеріали позивач направив до Голосіївського районного суду міста Києва для розгляду по суті.
Постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 15.01.2014 громадянина ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП, та накладено стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 місяці.
Надалі, постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 28.02.2014 на підставі ст. 4 Закону України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України» від 21.02.2014, ОСОБА_3 було звільнено від адміністративної відповідальності.
У зв`язку із вказаними подіями прокуратурою міста Києва було відкрито кримінальне провадження № 42014100010000058 відносно працівників УДАІ ГУМВС за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України (службове підроблення). За результатами службового розслідування, проведенного підполковником міліції ОСОБА_5 , було винесено висновок від 13.05.2014 про припинення службового розслідування за фактом відкриття кримінального провадження.
16 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про очищення влади». На виконання його вимог Міністром внутрішніх справ України видано наказ від 16 січня 2015 року № 48 o/c «По особовому складу», а начальником Головного управління МВС України в місті Києві - наказ від 30 січня 2015 року № 59 o/c «Щодо особового складу», якими капітана міліції ОСОБА_1 звільнено із займаної посади на підставі п. 10 ч. 2 ст. 3 зазначеного Закону із застосуванням десятирічної заборони обіймати посади в органах державної влади. Останнім днем служби позивача визначено 30 січня 2015 року.
Не погоджуючись із правомірністю припинення служби та вважаючи спірні накази протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та відповідним доводам сторін, колегія суддів враховує таке.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частинами першою, другою, шостою статті 43 Конституції України визначено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки станом на час виникнення спірних правовідносин регулювалися спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про міліцію», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року №114, Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, затвердженим Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460-IV.
Згідно зі ст. 2 Закону України «Про міліцію» основними завданнями міліціє є: запобігання правопорушенням та їх припинення; охорона і забезпечення громадського порядку; виявлення кримінальних правопорушень; участь у розкритті кримінальних правопорушень у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством та інші.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про міліцію» міліція виконує свої завдання неупереджено, у точній відповідності з законом. Ніякі виняткові обставини або вказівки службових осіб не можуть бути підставою для будь-яких незаконних дій або бездіяльності міліції.
Згідно з частиною 1 статті 18 Закону України «Про міліцію» порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114, особи рядового і начальницького складу, які скоїли вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, звільняються з органів внутрішніх справ. Звільнення проводиться з урахуванням вимог пункту 62 цього Положення, тобто у запас Збройних Сил України або у відставку.
Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначені Законом України від 16 вересня 2014 року №1682-VII «Про очищення влади» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування (частина перша статті 1 Закону України «Про очищення влади»).
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про очищення влади» очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_6 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.
Статтями 2, 3 Закону України «Про очищення влади» передбачено перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрація) та їх критерії.
Відповідно до пункту 10 частини 2 статті 3 Закону № 1682-VII, заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням, зокрема, працівника правоохоронного органу, який складав та/або своєю дією сприяв складенню рапортів, протоколів про адміністративне правопорушення, повідомлень про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, обвинувальних актів стосовно осіб, звільнених від кримінальної або адміністративної відповідальності відповідно до Закону України «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань» від 29 січня 2014 року № 737-VII, Закону України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України» від 21 лютого 2014 року № 743-VII.
Відповідно до частини 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1682-VII Закони та інші нормативно-правові акти застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.
Відповідно до частини 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1682-VII встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб: 1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів; 2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», у порядку та строки, визначені цим Законом.
Аналізуючи вищенаведені норми законодавства, колегія суддів зауважує, що люстраційні заходи за своєю правовою природою є принципово відмінними від юридичної відповідальності у традиційному її розумінні. Відповідальність у найширшому сенсі охоплює моральну, соціальну, політичну та юридичну складові. Юридична (правова) відповідальність передбачає ретроспективне реагування держави на конкретне протиправне діяння через застосування санкцій. Люстрація ж є заходом політичної відповідальності, яка реалізується як відповідальність за неналежне здійснення державної влади перед народом - основним носієм публічної влади, а не як покарання за конкретний злочин. Це принципове розмежування підтверджується правовою позицією Великої Палати Верховного Суду України, зокрема у постанові від 20 лютого 2025 року у справі № 826/17974/14.
З огляду на наведене, доводи позивача про порушення статей 58, 61, 62 Конституції України (заборона зворотної дії закону, індивідуальний характер юридичної відповідальності, презумпція невинуватості) колегія відхиляє. Зазначені конституційні гарантії спрямовані на захист осіб від необґрунтованого притягнення до юридичної відповідальності за вчинення правопорушень і не поширюються на люстраційні правовідносини, які не пов`язані з юридичною відповідальністю. Люстрація обмежує право особи займати певні посади, однак не є покаранням, не тягне судимості, не передбачає позбавлення волі чи майна.
З матеріалів справи, зокрема послужного списку позивача та Висновку службового розслідування від 13 травня 2014 року, затвердженого в.о. начальника ГУМВС України в місті Києві полковником міліції Морозом Ю.Л., судом установлено, що ОСОБА_1 у період з 30 квітня 2013 року по 22 січня 2014 року обіймав посаду інспектора з дізнання сектору оформлення матеріалів ДТП та дізнання відділу ДАІ Голосіївського РУ ГУМВС України в місті Києві і мав спеціальне звання капітана міліції. Відтак, у люстраційний період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року позивач перебував на посаді правоохоронного органу та не звільнявся за власним бажанням. Ця обставина є безспірною.
Судом також установлено, що 29 грудня 2013 року в ході проїзду колони автомобілів з символікою «Євромайдан» по проспекту Бажана через СП-503 молодшим сержантом міліції ОСОБА_4 було складено рапорт про нібито невиконання водієм автомобіля марки «БМВ-118», д.н.з. НОМЕР_1 , законної вимоги про зупинку. Рапорт скеровано до відділу адміністративної практики полку ДПС ДАІ, а звідти - до ВДАІ Голосіївського РУ. Проведення перевірки за цим рапортом було доручено саме капітану міліції ОСОБА_1 .
Виконуючи доручення, позивач встановив власника транспортного засобу, громадянина ОСОБА_3 , та викликав його до відділу ДАІ. Незважаючи на заперечення ОСОБА_3 щодо факту керування автомобілем у зазначений час і відсутність з боку останнього будь-яких доказів його причетності до правопорушення, капітан міліції ОСОБА_1 склав відносно нього протокол про адміністративне правопорушення серії АВ2 № 588700 за статтею 122-2 КУпАП (рух колони більш ніж 5 механічних транспортних засобів без узгодження з Державтоінспекцією). Складені матеріали були направлені до Голосіївського районного суду міста Києва.
Постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 15 січня 2014 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 122-2 КУпАП, і накладено стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 місяці. Надалі, постановою того ж суду від 28 лютого 2014 року ОСОБА_3 звільнено від адміністративної відповідальності на підставі статті 4 Закону України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України» від 21 лютого 2014 року № 743-VII.
Таким чином, сукупність наведених фактів утворює повний склад підстав для застосування до позивача люстраційної заборони за пунктом 10 частини другої статті 3 Закону № 1682-VII: (1) особа у люстраційний період перебувала на посаді у правоохоронному органі; (2) не була звільнена в цей час за власним бажанням; (3) особисто склала протокол про адміністративне правопорушення; (4) стосовно особи, яку було звільнено від адміністративної відповідальності відповідно до одного зі спеціальних законів.
Колегія суддів зауважує, що питання правомірності або протиправності поведінки позивача при складанні протоколу не є визначальним для застосування пункту 10 частини другої статті 3 Закону № 1682-VII. Закон пов`язує заборону не з доведеністю умислу чи наявністю вироку, а з об`єктивним фактом складання протоколу стосовно особи, яку було звільнено від відповідальності за одним зі спеціальних законів. Суб`єктивна оцінка правомірності дій позивача в контексті люстрації є юридично нерелевантною.
Представник позивача стверджує, що звільнення ОСОБА_1 є проявом колективної відповідальності, оскільки ґрунтується виключно на факті зайняття певної посади у люстраційний період без встановлення конкретної індивідуальної вини. Такі доводи колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
На відміну від люстраційних підстав, закріплених у частині першій статті 3 Закону № 1682-VII, де передбачено відповідальність за сам факт зайняття керівних посад протягом визначеного строку, пункт 10 частини другої статті 3 цього Закону передбачає індивідуалізований критерій: він поширюється лише на тих правоохоронців, які особисто складали або сприяли складанню процесуальних документів стосовно учасників мирних зібрань. Тобто підставою для звільнення є не сам факт служби у правоохоронному органі під час Євромайдану, а конкретна дія - складання відповідного протоколу.
Матеріали справи містять докази того, що саме ОСОБА_1 особисто прийняв рапорт, провів перевірку, викликав ОСОБА_3 та власноруч склав і підписав протокол серії АВ2 № 588700 за статтею 122-2 КУпАП. Ці дії є конкретними, ідентифікованими та належним чином задокументованими у Висновку службового розслідування від 13 травня 2014 року. Принцип індивідуальної відповідальності, закріплений у статті 1 Закону № 1682-VII, у цьому випадку дотримано: позивач звільнений не через одночасне чи масове звільнення усіх працівників підрозділу, а на підставі документально підтверджених власних дій.
Доводи представника позивача, що відповідачі не надали жодних доказів у розумінні статей 73-76 КАС України, є необґрунтованими. Матеріали справи містять Висновок службового розслідування від 13 травня 2014 року, з якого встановлено всі фактичні обставини складення протоколу. Крім того, судом ураховано, що прокуратурою міста Києва у зв`язку з зазначеними подіями відкрито кримінальне провадження № 42014100010000058 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 366 КК України (службове підроблення).
Посилання позивача на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду у справах № 822/5103/14 та № 822/4867/14 як на релевантну практику є помилковим. У вказаних справах позивачі звільнялися відповідно до пунктів 7 і 8 частини першої статті 3 Закону № 1682-VII, тобто за критерієм тривалого (не менше одного року) зайняття керівних посад у визначений період. Натомість у цій справі застосовується пункт 10 частини другої статті 3 того ж Закону - за вчинення конкретних дій. Це принципово різні підстави, а тому практика за пунктами 7-8 частини першої статті 3 Закону не може автоматично поширюватися на правовідносини, що виникли на підставі пункту 10 частини другої статті 3.
Щодо законності процедури звільнення колегія суддів зазначає таке.
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1682-VII впродовж десяти днів з дня набрання ним чинності керівник органу, до повноважень якого належить звільнення осіб, визначених у статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб, зобов`язаний: звільнити таких осіб з посад або надіслати відповідні документи для їх звільнення; поінформувати Міністерство юстиції України. Відповідно до частини 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1682-VII закони та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону., що Закон № 1682-VII набрав чинності 16 жовтня 2014 року. 
Так, Наказом Міністра внутрішніх справ України від 16 січня 2015 року № 48 о/с та наказом начальника ГУМВС України в місті Києві від 30 січня 2015 року № 59 о/с ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил. Наказами визначено підстави звільнення: пункт 10 частини другої статті 3 Закону № 1682-VII та пункти 62 «а», 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114. Колегія суддів констатує, що наказ про звільнення виданий уповноваженими суб`єктами владних повноважень, є обґрунтованим та відповідає встановленій Законом № 1682-VII процедурі.
Щодо посилання в наказі одночасно на пункт 66 Положення про проходження служби колегія суддів зазначає таке. Відповідно до пункту 66 зазначеного Положення особи рядового і начальницького складу, які скоїли вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, звільняються з органів внутрішніх справ із урахуванням вимог пункту 62 Положення, тобто у запас або у відставку. При цьому, звільнення за пунктом 66 Положення не є видом дисциплінарного стягнення, передбаченого статтею 15 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України. Відповідно, положення Дисциплінарного статуту щодо порядку проведення службового розслідування та накладення дисциплінарних стягнень не регулюють спірні правовідносини.
Твердження позивача про те, що його звільнення відбулося без проведення належного службового розслідування, суперечить матеріалам справи, оскільки Висновок службового розслідування від 13 травня 2014 року, підготовлений та затверджений у встановленому порядку, є в матеріалах справи та підтверджує факти, на яких ґрунтуються накази про звільнення.
Стосовно доводів про необхідність попередньої згоди профспілкового органу.
Представник позивача наполягає на тому, що звільнення позивача є незаконним через ненадання обов`язкової попередньої згоди первинної профспілкової організації, членом якої є позивач, посилаючись на положення Колективної угоди.
Колегія суддів звертає увагу, що стаття 43 КЗпП України, яка передбачає необхідність отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації при розірванні трудового договору, не поширює свою дію на відносини, що виникають у зв`язку із проходженням служби в органах внутрішніх справ. Проходження служби в ОВС регулюється спеціальним законодавством - Законом України «Про міліцію», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ та Дисциплінарним статутом ОВС України. Відповідно до частини третьої Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1682-VII нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Звільнення в порядку люстрації здійснюється в силу прямої норми закону й не залежить від волевиявлення профспілкового органу.
Представник позивача посилається на те, що застосування люстраційних процедур без індивідуального аналізу поведінки особи суперечить практиці Європейського суду з прав людини та висновкам Венеційської Комісії. Колегія суддів оцінює ці доводи і доходить висновку про їх необґрунтованість у контексті цієї справи.
Дійсно, Венеційська Комісія у своїх позиціях наголошувала на необхідності індивідуального розгляду люстраційних справ, принципі пропорційності та можливості оскарження рішень про застосування люстраційних заборон. Водночас колегія зауважує: Рада Європи у цілому визнавала правомірність люстраційних заходів, спрямованих на захист молодих демократій від осіб, що брали участь у придушенні громадянських прав, за умови, що такі заходи відповідають вимогам законності, пропорційності та гарантують право на судовий захист. Усі ці умови в Законі № 1682-VII дотримано: закон є публічним, чітким і передбачуваним; заборона обмежена у часі (десять років); суд стосовно конкретного випадку включає право на судовий перегляд у повному обсязі, яким позивач скористався.
Стосовно практики ЄСПЛ колегія зауважує, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року загалом не гарантує права на зайняття посади на публічній службі. Стаття 6 Конвенції не поширюється на спори щодо прийняття на публічну службу та звільнення з неї у визначеному законом порядку, якщо таке звільнення здійснюється органом, що наділений відповідними повноваженнями на підставі закону. Заборона, застосована до позивача, ґрунтується на встановлених і об`єктивно підтверджених обставинах, а не на припущеннях. Запроваджені люстраційні заходи є пропорційними тяжкості системних порушень прав людини в Україні у 2013-2014 роках.
За результатами дослідження матеріалів справи, оцінки доводів сторін у їх сукупності та взаємозв`язку, аналізу норм законодавства, що діяло на момент виникнення спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновків про те, що оскаржувані накази МВС України від 16 січня 2015 року № 48 о/с та начальника ГУМВС України в місті Києві від 30 січня 2015 року № 59 о/с видано уповноваженими суб`єктами владних повноважень на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, відповідно до вимог пункту 10 частини другої статті 3 та Прикінцевих і перехідних положень Закону № 1682-VII.
Оскільки судом установлено правомірність оскаржуваних наказів про звільнення ОСОБА_1 , підстав для задоволення похідних позовних вимог про поновлення його на посаді начальника відділення адміністративної практики полку ДПС ДАІ, підпорядкованого ГУМВС України в місті Києві, а також про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу немає.
Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Відповідно до частини першої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. 
Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачі, як суб`єкти владних повноважень, належними та допустимими доказами довели правомірність та обґрунтованість прийняття оскаржуваних наказів, натомість доводи позивача не спростовують встановлених судом обставин справи та вимог чинного законодавства.
За таких обставин, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 необхідно відмовити повністю.
Підстав для розподілу судових витрат немає.
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Київська міська організація Профспілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України, до Міністерства внутрішніх справ України, Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, Управління Державної автомобільної інспекції Головного управління МВС України у м. Києві, про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 22 червня 2026 року

Позивач:	ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ) 	
Відповідачі:	Міністерство внутрішніх справ України (вул. Богомольця Академіка, 10,м. Київ,01024 , код ЄДРПОУ - 00032684)  Головне Управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві (вул. Володимирська, 15,м. Київ,01601 , код ЄДРПОУ - 08592201)  Управління Державної автомобільної інспекції Головного управління МВС України у м. Києві (вул. Хмельницького Богдана, 54,м. Київ,01054 , код ЄДРПОУ - 24523569) 	
Третя особа:	Київська міська організація Профспілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України (вул. Володимирська, 15, м. Київ, 01601 , код ЄДРПОУ - 21715370) 	

Головуючий суддя Судді		В.К. Блонський Д.Л. Фелонюк  Я.В. Драновський