ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 червня 2026 року 
м. Київ 

справа № 462/7787/24 
провадження № 61-1034св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 

учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 

розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 24 січня 2025 року, додаткове рішення Залізничного районного суду міста Львова від 04 лютого 2025 року, ухвалені у складі судді Постигач О. Б., та постанову Львівського апеляційного суду від 11 листопада 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів Левика Я. А., Крайник Н. П., Шандри М. М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 

У жовтні 2024 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив стягнути з відповідача на свою користь 986 866,83 грн на відшкодування матеріальної шкоди. 

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що 03 квітня 2021 року між ним та відповідачем укладено попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . 

Відповідно до умов зазначеного договору сторони зобов`язалися у майбутньому укласти основний договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,03 га (кадастровий номер 4610165500:05:001:1145), цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а також житлового будинку, розташованого на цій ділянці, не пізніше 23 квітня 2022 року. 

На виконання попереднього договору та з метою забезпечення укладення основного договору відповідач, за домовленістю сторін, сплатив позивачу грошові кошти у сумі 982 247,00 грн, що є еквівалентом 35 000,00 дол. США за офіційним курсом Національного банку України на день платежу. Зазначена сума була визначена сторонами як забезпечувальний платіж у рахунок майбутнього договору купівлі-продажу. 

На момент укладення попереднього договору житловий будинок перебував на стадії будівництва, а 30 червня 2022 року був введений в експлуатацію, після чого за позивачем зареєстровано право власності на цей об`єкт нерухомості. 

Після настання визначеного попереднім договором строку для укладення основного договору відповідач відмовився від його укладення, посилаючись на відсутність у нього коштів у зв`язку із запровадженням воєнного стану, що, на його думку, є форс-мажорними обставинами. 

Водночас відповідач разом із членами своєї сім`ї вселився до зазначеного житлового будинку та проживав у ньому без правових підстав, не сплачуючи витрати за спожиту електроенергію та відмовляючись звільнити приміщення на вимогу позивача. 

У зв`язку з цим позивач звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення відповідача. Залізничний районний суд міста Львова рішенням від 14 грудня 2022 року у справі № 462/3251/22 позов задовольнив. 

Львівський апеляційний суд постановою від 29 червня 2023 року зазначене рішення скасував і ухвалив нове рішення про відмову в задоволенні позову. 

За результатами касаційного перегляду Верховний Суд постановою від 10 січня 2024 року касаційну скаргу позивача задовольнив, постанову апеляційного суду скасував, а рішення суду першої інстанції залишив у силі. 

На виконання указаного рішення в межах виконавчого провадження відповідача виселено з житлового будинку. 

Позивач зазначав, що під час проживання у будинку та під час виселення відповідач завдав значної шкоди майну, а саме: здійснив самовільне перепланування, занедбав будинок, залишив значну кількість сміття, пошкодив вікна та вхідні двері, а також заблокував каналізаційну систему монтажною піною. 

Унаслідок зазначених дій відповідача позивачу завдано матеріальної шкоди на загальну суму 986 866,83 грн, яка складається із: 288 521,00 грн - вартість відновлювального ремонту житлового будинку; 16 500,00 грн - витрати на проведення експертизи; 1 845,83 грн - вартість спожитої, але не оплаченої відповідачем електроенергії; 1 268,40 грн - виконавчий збір та витрати виконавчого провадження; 660 000,00 грн - плата за проживання і користування житловим будинком; 20 000,00 грн - витрати на правничу допомогу. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Залізничний районний суд міста Львова рішенням від 24 січня 2025 року у задоволенні позову відмовив. 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що у справах про відшкодування матеріальної та моральної шкоди на позивача покладається обов`язок доведення факту заподіяння шкоди, її розміру, протиправності поведінки заподіювача, а також причинного зв`язку між такою поведінкою та завданою шкодою, тоді як на відповідача - обов`язок доведення відсутності вини у її заподіянні. Відсутність хоча б одного із зазначених елементів виключає можливість задоволення позову. 

Позивач зазначав, що пошкодження належного йому житлового будинку виникли внаслідок протиправних дій відповідача, який умисно пошкодив майно. Водночас належних і допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин суду не надано. 

Наданий позивачем висновок № 26/03-24 за результатами будівельно-технічного експертного дослідження не підтверджує винних дій відповідача, оскільки містить лише констатацію наявності пошкоджень та перепланувань у будинку, однак не встановлює, ким і коли такі дії були вчинені. 

Крім того, з показань допитаних свідків не вбачається, що саме відповідач здійснював пошкодження спірного майна, оскільки жоден із свідків не був очевидцем вчинення відповідних дій відповідачем. 

Оцінюючи надані позивачем копії платіжних документів та замовлень покупця як підтвердження понесених витрат на проведення ремонтних робіт, суд дійшов висновку про їх неналежність як доказів, оскільки такі документи не підтверджують, що придбані матеріали використовувалися саме для ремонту спірного будинку. 

Таким чином, під час розгляду справи позивач не довів належними та допустимими доказами ані факту заподіяння шкоди саме внаслідок протиправної поведінки відповідача, ані причинного зв`язку між такою поведінкою та заявленою шкодою. 

З огляду на викладене вимоги позивача про стягнення 288 521,00 грн як відшкодування шкоди та 16 500,00 грн витрат на проведення експертизи задоволенню не підлягають. 

Щодо вимог про стягнення 660 000,00 грн як плати за проживання та користування житловим будинком, 1 054,18 грн витрат за спожиту електроенергію та 1 268,40 грн витрат виконавчого провадження, суд зазначив, що після укладення попереднього договору відповідач за згодою позивача вселився та проживав у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . 

Водночас між сторонами не було укладено договору найму (оренди) чи іншого договору, який би передбачав обов`язок відповідача сплачувати плату за користування житловим будинком або за комунальні послуги. 

Суд першої інстанції також не встановив існування між сторонами будь-якої домовленості щодо внесення плати за користування зазначеним майном або оплати комунальних послуг. 

Отже, позивач не довів наявності правових підстав для стягнення з відповідача вказаних грошових сум. 

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки заявлені вимоги не доведені належними та допустимими доказами. 

Залізничний районний суд міста Львова додатковим рішенням від 04 лютого 2025 рокузаяву про ухвалення додаткового рішення задовольнив. Стягнув із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 11 250,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. 

Вирішуючи питання про відшкодування ОСОБА_2 судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції керувався тим, що визначений відповідачем розмір витрат на правничу допомогу відповідає обсягу наданих послуг і критеріям реальності, розумності та співмірності. 

Львівський апеляційний суд постановою від 11 листопада 2025 року апеляційну скаргу Петельки О. О., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишив без задоволення, а рішення Залізничного районного суду міста Львова від 24 січня 2025 року - без змін. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції є правильними, ґрунтуються на належних і допустимих доказах, яким надано належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У січні 2026 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій з урахуванням уточнень просить скасувати рішення Залізничного районного суду міста Львова від 24 січня 2025 року, додаткове рішення цього ж суду від 04 лютого 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 11 листопада 2025 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. 

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 та у постановах Верховного Суду від 18 червня 2020 року у справі № 909/965/16, від 28 липня 2020 року у справі № 904/2104/19, від 18 листопада 2020 року y справі № 910/11152/19, від 20 січня 2021 року у справі № 197/1330/14, від 21 квітня 2021 року у справі № 607/15301/18, від 03 вересня 2024 року у справі № 903/753/22, від 29 жовтня 2024 року у справі № 372/3773/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди не дослідили зібрані у справі докази та необґрунтовано відхилили клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389, пункти 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України). 

Уточнену касаційну скаргу  ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що суди попередніх інстанцій безпідставно відмовилися від повного та всебічного дослідження предмета доказування у справі, зокрема не надали належної оцінки доказам, поданим на підтвердження завдання позивачеві матеріальної шкоди з вини відповідача, а також не встановили наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача та заподіяною шкодою. 

Заявник зазначає, що факт завдання матеріальної шкоди відповідачем підтверджується показаннями свідків, допитаних у судовому засіданні. При цьому відповідач не заперечував факту свого проживання у спірному будинку та здійснення у ньому перепланувань, а також визнавав, що до пред`явлення позову про виселення частково сплачував витрати за спожиту електроенергію. Однак зазначені обставини суди належним чином не врахували. 

Крім того, заявник посилається на те, що суди безпідставно відхилили його клопотання, зокрема про долучення до матеріалів справи відеозапису, на якому зафіксовано пошкодження майна, завдані відповідачем, а також про допит додаткових свідків, чим порушили принцип повного та всебічного з`ясування обставин справи. 

Відповідач самовільно вселився до належного позивачу на праві власності житлового будинку та не виконував обов`язку зі сплати навіть фактично спожитих комунальних послуг, зокрема електроенергії, що підтверджується, зокрема, судовим наказом Залізничного районного суду міста Львова від 31 травня 2023 року у справі № 462/1863/23. 

За твердженням заявника, усі його спроби укласти з відповідачем основний договір були проігноровані, відповідач не надав жодної відповіді на відповідні звернення, що було відомо судам попередніх інстанцій, однак не отримало належної правової оцінки. 

Позивач наголошує, що як власник житлового будинку не надавав згоди на проведення будь-яких ремонтно-будівельних робіт у належному йому майні, у зв`язку з чим здійснене відповідачем перепланування є незаконним. 

Також заявник зазначає, що він подав належні та допустимі докази на підтвердження заявлених вимог, тоді як відповідач не довів відсутності своєї вини у заподіянні шкоди. 

Водночас суд апеляційної інстанції дійшов висновків, які ґрунтуються на припущеннях та непідтверджених твердженнях відповідача, без надання належної оцінки всім доказам у їх сукупності. 

Крім того, заявник звертає увагу на правову природу попереднього договору, який є різновидом цивільно-правових договорів та породжує для сторін взаємні права й обов`язки. Такий договір вважається укладеним з моменту досягнення сторонами згоди щодо всіх його істотних умов. При цьому в попередньому договорі мають бути визначені істотні умови основного договору, а також можуть бути передбачені наслідки його невиконання, зокрема відповідальність сторін у вигляді штрафних санкцій. 

Аргументи інших учасників справи 

У березні 2026 року  ОСОБА_2 через представника ОСОБА_3 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухвалені відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 19 лютого 2026 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Залізничного районного суду міста Львова. 

11 березня 2026року матеріали справи № 462/7787/24 надійшли до Верховного Суду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

Залізничний районний суд міста Львова рішенням від 14 грудня 2022 року у справі № 462/3251/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення, яке залишено в силі постановою Верховного Суду від 10 січня 2024 року, усунув перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні права власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 з указаного будинку. 

Зазначеним рішенням, зокрема, встановлено, що 30 червня 2022 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок за вказаною адресою. Також встановлено, що після укладення попереднього договору купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку від 23 квітня 2021 року ОСОБА_2 разом із сім`єю вселився у спірний будинок та проживав у ньому, одночасно проводячи ремонтні роботи. 

У висновку № 26/03-24 за результатами будівельно-технічного експертного дослідження від 03 квітня 2024 року встановлено, що фактичне планування приміщень житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , не відповідає плануванню, визначеному технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, складеним фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 01 вересня 2021 року. 

Зокрема, встановлено втручання у несучі та огороджувальні конструкції, а саме: влаштовано віконний отвір у зовнішній стіні, демонтовано дверний блок у зовнішній стіні кухні-вітальні, змінено конфігурацію перегородок, у тому числі демонтовано та частково відновлено внутрішні перегородки (а. с. 7-9). 

Суди також з`ясували, що відповідач після укладення попереднього договору вселився у житловий будинок за згодою позивача. 

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 показав, що у травні 2024 року за дорученням ОСОБА_1 він разом з іншими працівниками виконував ремонтні роботи у будинку, зокрема демонтував плитку, здійснював роботи із системою опалення, при цьому частина труб була запінена, а також проводив демонтаж перегородок. Оплата за виконані роботи здійснювалася ОСОБА_1 . Разом із тим свідкові не відомо, хто саме пошкодив відповідні елементи будинку. 

Свідок ОСОБА_6 показав, що приблизно у травні-червні 2024 року за викликом ОСОБА_1 виконував роботи з відновлення систем опалення та каналізації у будинку, розташованому в АДРЕСА_1 , оскільки вони не функціонували. При цьому каналізаційна система була залита піною. Свідок також зазначив, що встановлював нове обладнання, проте йому не відомо, хто саме пошкодив систему. 

Свідок ОСОБА_7 повідомив, що у червні-липні 2024 року за дорученням ОСОБА_1 виконував роботи з демонтажу вікна у зовнішній стіні фасаду, вирівнювання стін, їх шпаклювання та усунення пошкоджень, які, зі слів ОСОБА_1 , були спричинені невстановленими особами. Хто саме вчинив відповідні дії, свідкові не відомо. 

Свідок ОСОБА_8 показав, що у березні-квітні 2024 року на прохання ОСОБА_1 виконував роботи з ремонту електропроводки у будинку, оскільки електричні мережі були пошкоджені: дроти обрізані, розподільчі коробки запінені. Водночас свідкові не відомо, хто саме вчинив такі пошкодження. 

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу першого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. 

У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. 

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). 

Здійснення правосуддя на засадах верховенства права забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»). 

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, зокрема шляхом відшкодування майнової шкоди. 

За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. Водночас, одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно. 

Згідно зі статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків унаслідок порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, при цьому до складу збитків належать, зокрема, витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. 

За змістом частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. 

Водночас для покладення обов`язку з відшкодування шкоди необхідною є наявність сукупності умов: протиправної поведінки заподіювача шкоди, шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, а також вини особи, яка завдала шкоду. 

Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. 

Установивши, що факт наявності пошкоджень житлового будинку позивача підтверджується матеріалами справи, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про недоведеність позивачем інших обов`язкових елементів цивільно-правової відповідальності. 

Так, наданий позивачем висновок будівельно-технічного експертного дослідження лише фіксує невідповідність фактичного планування будинку технічній документації та наявність певних пошкоджень, однак не містить висновків щодо особи, яка їх спричинила, а також часу їх виникнення. 

Показання свідків, допитаних у судовому засіданні, підтверджують проведення у будинку ремонтних та відновлювальних робіт і наявність пошкоджень, однак не містять відомостей про те, що такі пошкодження були спричинені саме відповідачем, оскільки жоден із свідків не був очевидцем вчинення відповідних дій. 

Сам собою факт проживання відповідача у спірному будинку, а також здійснення ним певних робіт чи користування майном, не є належним і достатнім доказом того, що саме відповідачем заподіяно шкоду цьому майну. 

За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про відсутність доведеного причинного зв`язку між діями відповідача та заявленою шкодою, а також відсутність доведеності вини відповідача у її заподіянні, що відповідно до статті 1166 ЦК України виключає можливість покладення на нього обов`язку з відшкодування шкоди. 

Доводи касаційної скарги про неналежну оцінку доказів, зокрема показань свідків та експертного висновку, зводяться до необхідності їх переоцінки, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Посилання заявника на те, що відповідач не заперечував факту проживання у спірному будинку, здійснення перепланування приміщення та часткової оплати електроенергії, не спростовують правильності висновків судів попередніх інстанцій, оскільки самі собою такі обставини не свідчать про протиправність поведінки відповідача та не доводять наявності причинного зв`язку між його діями і пошкодженням майна позивача. 

Щодо вимог про стягнення з відповідача коштів за користування житловим будинком колегія суддів керується таким. 

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку або квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї та інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. 

Згідно зі статтею 150 ЖК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними для особистого проживання та проживання членів їх сімей, а також мають право розпоряджатися такою власністю на власний розсуд, зокрема передавати її в користування іншим особам на підставі цивільно-правових договорів. 

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди) (стаття 759 ЦК України, тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). 

У частині першій статті 810 ЦК України визначено, що за договором найму житла власник житла передає або зобов`язується передати іншій стороні житло для проживання у ньому за плату на певний строк. 

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 762 ЦК України за користування майном із наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором, а якщо її розмір не встановлений договором - визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших істотних обставин. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. 

Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними (частини перша та друга статті 827 ЦК України). 

Тлумачення наведених норм права свідчить, що користування чужою річчю є імперативно оплатним, крім випадків, якщо сторони прямо домовилися про безоплатне користування річчю або якщо це випливає із суті відносин між ними. 

Верховний Суд уже звертав увагу, що за своєю юридичною суттю договір найму (найму житла) є імперативно оплатним. Оскільки оплатність договору найму (найму житла) має імперативний характер, то сторони договору найму (найму житла) самостійно визначають розмір плати (абзац перший частини першої статті 762, частина перша статті 820 ЦК України) або буде застосовуватися механізм, передбачений у ЦК України (абзац другий частини першої статті 762, стаття 632 ЦК України). Плата за користування майном (стаття 762 ЦК України) чи плата за користування житлом (стаття 820 ЦК України) є тим критерієм, що дозволяє відрізнити договір найму (найму житла) від договору позички (стаття 827 ЦК України) (постанови Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 529/201/20 (провадження № 61-3820св21), від 17 вересня 2025 року у справі № 501/2332/21 (провадження № 61-823св25)). 

У справі, яка переглядається, установлено, що між сторонами відсутні договірні правовідносини з договору найму (оренди житла). 

Урахувавши те, що договір найму (оренди) житла між сторонами не був укладеним у встановленому чинним законодавством України порядку, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що правові підстави для стягнення плати за користування житлом та плати за комунальні послуги на підставі договірних правовідносин відсутні. 

Разом із цим, у зв`язку з тим, що між сторонами не було укладено основного договору купівлі-продажу спірного житлового будинку, право позивача на отримання коштів за користування будинком є порушеним і у нього, як у власника спірного нерухомого майна, виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був установлений законом, зокрема статтею 162 ЖК України. 

Крім того, на обов`язок особи, яка користується чужим майном, вносити плату за користування цим майном, вказують положення частини третьої статті 403 ЦК України. 

У такому випадку суд, за доведеності відповідних обставин, має керуватися тим, що відповідач без достатньої правової підстави за рахунок позивача зберіг у себе кошти, які мав сплатити як плату за користування спірним житловим будинком. 

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. 

Верховний Суд у постанові від 01 листопада 2023 року у справі № 306/2181/18 (провадження № 61-6740св22) зробив висновок про те, що правовідносини з фактичного користування житлом без укладеного договору найму (оренди) та неотримання його власником доходів у вигляді плати за найм (оренду) за своїм змістом є кондикційними. Користування чужою річчю є імперативно оплатним, крім випадків, якщо сторони прямо домовилися про безоплатне користування річчю або якщо це випливає із суті відносин між ними. До безпідставно набутого майна набувача належать також кошти, збережені ним унаслідок користування чужим майном без достатньої правової підстави, а тому власник майна має право вимагати повернення такого збагачення на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. 

Водночас у справі, яка переглядається, позивач не заявляв вимог про стягнення безпідставно збережених коштів на підставі статті 1212 ЦК України. 

Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених законом випадках. 

Пунктом 5 частини третьої статті 2 ЦПК України однією із основних засад цивільного судочинства визначено принцип диспозитивності. 

З огляду на наведене суди першої та апеляційної інстанцій, діючи в межах заявлених позовних вимог та визначених позивачем підстав позову, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення плати за користування житловим будинком та витрат за використану електроенергію. 

Доводи касаційної скарги щодо неврахування судами обставин, пов`язаних із невиконанням відповідачем попереднього договору, є безпідставними, оскільки спірні правовідносини у цій справі виникли не з приводу виконання договірних зобов`язань, а щодо відшкодування шкоди та стягнення коштів за користування майном, у зв`язку з чим правова природа попереднього договору не впливає на правильність вирішення спору.

Твердження заявника про те, що суд апеляційної інстанції дійшов висновків на підставі припущень, спростовуються змістом оскаржуваного рішення, в якому наведено належну оцінку доказів у їх сукупності відповідно до вимог статті 89 ЦПК України. 

Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлених у справі фактичних обставин та обґрунтованих висновків, викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з їх оцінкою та посилань на обставини, які були предметом дослідження суду апеляційної інстанції. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) виклала правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 

Водночас доводи касаційної скарги про застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 та у постановах Верховного Суду від 18 червня 2020 року у справі № 909/965/16, від 28 липня 2020 року у справі № 904/2104/19, від 18 листопада 2020 року y справі № 910/11152/19, від 20 січня 2021 року у справі № 197/1330/14, від 21 квітня 2021 року у справі № 607/15301/18, від 03 вересня 2024 року у справі № 903/753/22, від 29 жовтня 2024 року у справі № 372/3773/20, не можуть бути прийняті судом касаційної інстанції, оскільки саме собою посилання на нібито неоднакове застосування положень ЦК України та ЦПК України у різних справах, навіть за наявності подібних правовідносин, але за відмінних встановлених судами фактичних обставин, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального або процесуального права. 

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки судів у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які послався заявник у касаційній скарзі. 

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень у частині вирішення позовних вимог по суті, відсутні також підстави для скасування додаткового рішення суду першої інстанції щодо розподілу судових витрат. 

Касаційна скарга не містить доводів, а також належних і допустимих доказів на підтвердження того, що розмір витрат на професійну правничу допомогу є непропорційним предмету спору з урахуванням складності справи, а також того, що такі витрати у сумі 11 250,00 грн є завищеними. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 24 січня 2025 року, додаткове рішення Залізничного районного суду міста Львова від 04 лютого 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 11 листопада 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	Є. В. Петров	
		
	А. І. Грушицький	
		
	І. В. Литвиненко