ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 704/746/22
провадження № 61-13785св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., 

учасники справи: 
позивачка -  ОСОБА_1 , 
відповідач - Тальнівська міська рада Звенигородського району Черкаської області, 

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 01 травня 2025 року в складі судді Дьяченко Д. О. та постанову Черкаського апеляційного суду від 09 жовтня 2025 року в складі колегії суддів Василенко Л. І., Гончар Н. І., Сіренка Ю. В., 

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Тальнівської міської ради Звенигородського району Черкаської області про визнання права на приватизацію квартири АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що 16 лютого 1995 року на підставі ордеру на житлове приміщення її батьки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , позивачка ОСОБА_1 та її сестра ОСОБА_4 були вселені у квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . З того часу позивачка постійно проживає в указаній квартирі та офіційно в ній зареєстрована. Батько був знятий з реєстрації з квартири і фактично в ній не проживав з 2008 року. Мати та сестра також були зняті з реєстрації у квартирі і проживають в іншому місті.

У 2021 році у позивачки виникла необхідність приватизувати квартиру, тому вона звернулася до органу приватизації з відповідною заявою та надала усі необхідні документи. Однак 20 січня 2022 року їй було відмовлено у наданні дозволу на приватизацію квартири. Відмова мотивована тим, що ордер на житлове приміщення від 16 лютого 1995 року № 051542, виданий на підставі рішення виконавчого комітету від 16 лютого 1995 року № 30, визнано недійсним рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 05 липня 1996 року. Ознайомившись із змістом указаного рішення суду, позивачка дійшла висновку, що визнано недійсним ордер № 05542, водночас вона була вселена у спірну квартиру на підставі ордеру № 051542.

У зв`язку з тим, що ордер, на підставі якого вона була вселена у квартиру, дійсний дотепер, позивачка звернулася до суду з цим позовом, у якому просила визнати за нею право на приватизацію квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та зобов`язати відповідача вчинити необхідні дії щодо приватизації вказаної квартири.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Тальнівський районний суд Черкаської області рішенням від 01 травня 2025 року, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 09 жовтня 2025 року, в задоволенні позову відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка була вселена у спірну квартиру на підставі ордеру на житлове приміщення № 051542 сер. А від 16 лютого 1995 року, однак цей ордер був визнаний недійсним судовим рішенням, яке набрало законної сили. Позивачка у цій справі не довела своїм позовних вимог, а саме порушення її права на приватизацію квартири. 

Крім того, апеляційний суд зазначив, що процедура приватизації житлового приміщення регламентована вимогами закону, серед яких є обов`язок заінтересованої особи подати ордер про надання цього приміщення в користування. У зв`язку з тим, що ордер на житлове приміщення від 16 лютого 1995 року № 051542 був визнаний недійсним рішенням суду, яке набрало законної сили, позивачка не довела тих обставин, на які посилалася, звертаючись до суду з позовом. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи особи, яка її подала 

31 жовтня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася
до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 01 травня 2025 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 09 жовтня 2025 року у цій справі, в якій заявниця, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 01 травня 2025 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 09 жовтня 2025 року і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявниця у касаційній скарзі посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі № 760/10769/22 (провадження № 61-2449св24) та від 05 березня 2025 року у справі № 335/578/23 (провадження № 61-10499св24), крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Заявниця указує на те, що рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 05 липня 1996 року був визнаний недійсним ордер № 05542, а не ордер № 051542. Тому вважає, що має право на приватизацію спірної квартири як її законний користувач. Також заявниця посилається на норми міжнародного законодавства та зазначає, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція). 

Крім того, суд апеляційної інстанції у своїй постанові послався на практику Верховного Суду, яка не є релевантною до спірних правовідносин. 

Інший учасник справи не скористався правом подання відзиву на касаційну скаргу.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 24 листопада 2025 року у складі колегії суддів Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження у цій справі, витребував справу із суду першої інстанції. 
У грудні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 травня 2026 року цю справу призначено судді-доповідачеві Сердюку В. В., судді, які входять до складу колегії: Осіян О. М., Сакара Н. Ю. 

Фактичні обставини, встановлені судами 

Суди встановили, що згідно з ордером на житлове приміщення № 051542 серії А від 16 лютого 1995 року ОСОБА_2 (батько позивача) з сім`єю із 4 осіб надано право на заняття жилого приміщення в квартирі у АДРЕСА_2 . Склад сім`ї: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 . Позивачка ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . 

Тальнівський районний суд Черкаської області рішенням від 05 липня 1996 року у справі № 2-87/1996 визнав недійсним ордер № 051542 серія А на жиле приміщення, виданий на підставі рішення виконкому Тальнівської міської ради народних депутатів від 16 лютого 1995 року № 30 на заселення квартири АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 (а. с. 1-4, 70).

Відповідно до копії вказаного судового рішення, засвідченого згідно з оригіналом керівником апарату Тальнівського районного суду Соколовською Ж. В., у резолютивній частині цього рішення зазначено «Визнати ордер № 05542 […] недійсним», тоді як у вступній та мотивувальній частині зазначено, що спір виник щодо дійсності ордеру № 051542 серії А від 16 лютого 1995 року, який було видано ОСОБА_2 з сім`єю із 4 осіб та надано право на заняття житлового приміщення в квартирі на АДРЕСА_2 (а. с. 7-9).

Згідно з іншою архівною копією цього рішення, долученої до матеріалів справи, у резолютивній частині рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 05 липня 1996 року зазначено «Визнати ордер № 051542 […] недійсним» (а. с. 70). 

У 2021 році ОСОБА_1 звернулася до органу приватизації із заявою щодо приватизації спірної квартири, до якої, як зазначала позивачка, були надані усі необхідні документи.

Тальнівська міська рада листом від 20 січня 2022 року № 8487/03-15/12.2021 надала відповідь на звернення ОСОБА_1 щодо надання дозволу на приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_2 , згідно з якої вбачається, що в поданих ОСОБА_1 документах виявлені дані, зокрема, ордер на житлове приміщення від 16 лютого 1995 року № 051542, виданий на підставі рішення виконавчого комітету № 30 від 16 лютого 1995 року, який рішенням Тальнівського районного суду (справа № 2-87/1996) визнаний недійсним, тому звернення ОСОБА_1 не може бути винесено на розгляд комітету (а. с. 15).

Суди встановили, що предметом спору у справі № 2-87/1996, за наслідками якого ухвалено рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 05 липня 1996 року, був саме ордер № 051542, виданий на ім`я ОСОБА_2 , на заняття жилого приміщення - спірної квартири, який судом визнаний недійсним. 

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та врахувавши позиції усіх учасників справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону оскаржені судові рішення відповідають з огляду на таке. 

Статтею 8 Конвенції та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право
на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. 

За частиною другою статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (тут і далі у редакції, чинній на час звернення позивачки до відповідача із заявою про приватизацію спірної квартири) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно з пунктом 1 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Пунктом 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Згідно зі статтею 8 вказаного Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Відповідно до Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 року
за № 109/17404 (далі - Положення № 396), визначено порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків, жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян.

Відповідно до пункту 18 Положення № 396 громадянин подає до органів приватизації такі документи: заяву на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтв про народження), які проживають разом з ним; копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним (крім випадків, коли через свої релігійні переконання особи відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо); довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі; технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок; копію ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку; документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копію документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації відповідно до законодавства (за наявності); заяву-згоду тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі.

Згідно із пунктом 22 Положення № 396 орган приватизації у разі потреби уточнює необхідні для розрахунків дані залежно від складу сім`ї і розміру загальної площі квартири, жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, оформляє відповідні розрахунки та видає розпорядження органу приватизації щодо квартир (будинків), кімнат у комунальних квартирах чи готує проект рішення органу місцевого самоврядування щодо жилих приміщень у гуртожитках.

Право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду названим органом у строк, передбачений чинним законодавством. Тобто особа, яка бажає скористатися таким правом, звертається до відповідного органу із заявою, до якої додає необхідні документи, а орган приватизації приймає відповідне рішення, яке у випадку незгоди з ним заявника може бути предметом оскарження в суді.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів (постанови Верховного Суду від 23 вересня 2024 року у справі № 755/9064/22, провадження № 61-5224св24; від 14 квітня 2026 року у справі № 331/2053/22, провадження № 61-1956св24). 

Під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Суди встановили, що своє право на приватизацію спірної квартири позивачка обґрунтовує ордером на житлове приміщення від 16 лютого 1995 року № 051542, на підставі якого вона була вселена у спірну квартиру, та зазначає про своє право користування цим приміщенням. 

Однак суд апеляційної інстанції установив, що Тальнівський районний суд Черкаської області рішенням від 05 липня 1996 року у справі № 2-87/1996 визнав недійсним ордер № 051542 серія А на жиле приміщення, виданий на ім`я ОСОБА_2 (батько позивачки) на підставі рішення виконкому Тальнівської міської ради народних депутатів від 16 лютого 1995 року № 30, на заселення квартири АДРЕСА_1 сім`ї ОСОБА_2 , яка складалася із чотирьох осіб, зокрема і позивачки ОСОБА_1 . 

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частина перша статті 76 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що ордер на житлове приміщення № 051542 серії А від 16 лютого 1995 року, яким позивачка обґрунтовувала своє право на приватизацію спірної квартири, визнано недійсним судовим рішенням, яке набрало законної сили, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачкою вимог її позову. 

З таким висновком судів попередніх інстанцій колегія суддів Верховного Суду погоджується. 

Вимогами частини першої статті 400 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає у касаційному порядку судові рішення виключно в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди з судовим рішенням і такі доводи не дають передбачених законом підстав для їх скасування, оскільки такі рішення відповідають вимогам щодо їх законності та обґрунтованості. 

Доводи касаційної скарги про те, що рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 05 липня 1996 року був визнаний недійсним ордер № 05542, а не ордер № 051542 спростовуються матеріалами справи та установленими судами попередніх інстанцій обставинами. Колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що з описової та мотивувальної частини вказаного рішення вбачається те, що предметом спору у справі № 2-87/1996 був саме ордер № 051542 виданий на ім`я ОСОБА_2 , на заняття жилого приміщення - спірної квартири.
Доводи касаційної інстанції про те, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції колегія суддів Верховного Суду визнає такими, що не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень. Чинне законодавство України, а також положення статті 8 Конвенції захищають право особи на житло, яке набуто у законний спосіб, є дійсним та не спростовано. Натомість у справі, яка переглядається, встановлено, що позивачка обґрунтовує своє право на приватизацію житла ордером, який визнано недійсним судовим рішенням, яке набрало законної сили, що спростовує відповідні доводи касаційної скарги. 

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції у своїй постанові послався на практику Верховного Суду, які не є релевантною до спірних правовідносин, колегія суддів відхиляє, оскільки в основу судового рішення апеляційного суду покладено висновок про недоведеність позивачем вимог її позову, а не висновки, викладені у відповідних постановах Верховного Суду. 

Перевіряючи доводи заявниці про неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі № 760/10769/22 (провадження № 61-2449св24) та від 05 березня 2025 року у справі № 335/578/23 (провадження № 61-10499св24), колегія суддів враховує, що у справі, яка переглядається, суди встановили фактичні обставини, які є відмінними від фактичних обставин, установлених у справах, на які посилається заявниця. 

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).

Отже, правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а тому колегія суддів не бере до уваги посилання заявника на неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норми права, викладених у постанові Верховного Суду, на які посилається заявниця у касаційній скарзі. 

Посилання на неоднакове застосування положень норм матеріального права у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.

У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції в межах доводів апеляційної скарги переглянув рішення місцевого суду, надав відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. 

Наявність у заявниці іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих оскаржуваних судових рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявниці, що у цій справі є безпідставним. 

ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України», рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року, заява № 3236/03).

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (справа Проніна проти України, № 63566/00 § 23, рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявниці та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновку суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Верховний Суд не встановив порушень норм процесуального права під час ухвалення оскаржуваних судових рішень. 

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

За таких обставин касаційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду без змін. 
Щодо судових витрат

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 01 травня 2025 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 09 жовтня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді	В. В. Сердюк 	
		
	О. М. Осіян  	
		
	Н. Ю. Сакара