20.05.26
22-ц/812/1068/26
Справа №473/6588/25     Головуюча у першій інстанції Булкат М. С.
Провадження №22-ц/812/1068/26  Доповідачка в апеляційної інстанції Ямкова О. О.

П О С Т А Н О В А 
 
Іменем України
20 травня 2026 року      м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді: Ямкової О. О.,
суддів: Крамаренко Т. В., Локтіонової О. В., 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу
за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 
на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 березня 2026 року, ухваленого під головуванням судді Булкат М. С. в залі суду в місті Вознесенську Миколаївської області о 14 год 03 хв із складенням повного судового рішення, у справі
за позовом 
ОСОБА_1 
до Комунального підприємства «Санітарна очистка міста» 
(далі – КП «СОМ»)
про стягнення невиплаченої заробітної плати та інших пов`язаних виплат, 
а також компенсації моральної шкоди
В С Т А Н О В И Л А:
16 грудня 2025 року ОСОБА_1 , від імені якого діяла адвокатка Кудіна Т. М., звернувся з позовом до КП «СОМ» про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 28 967 грн 25 коп., нарахованої, але не виплаченої йому при звільненні з роботи, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 28 470 грн 50 коп. за період з 3 листопада 2025 року по 16 грудня 2025 року, компенсації втрат від інфляції у розмірі 347 грн 60 коп. та 15 000 грн моральної шкоди.
В обґрунтування пред`явленого позову зазначив, що з 14 травня 2025 року працював на посаді інженера з охорони праці КП «СОМ», звідки звільнений 31 жовтня 2025 року. За час перебування на роботі заробітна плата нараховувалась, але своєчасно не виплачувалась.
Під час звільнення з роботи роботодавцем повний розрахунок з ним не проведено, що є підставою для стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку, а також стягнення втрат від інфляції, які є компенсацією частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, які нараховані позивачем на суму заборгованості за заробітною платою. 
Посилаючись на ці обставини, які свідчать про порушення його трудових прав, вказав на заподіяння йому значної моральної шкоди, яка виразилась в душевних страждання, та позбавило позивача як особу з інвалідністю можливості вчасно купувати собі ліки. 
У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що заборгованість із заробітної плати виникла у зв`язку з неотриманням підприємством прибутку та відсутністю фінансування державного бюджету.
Втім, підприємством були задіяні усі можливі заходи зі зменшення наявної заборгованості із заробітної плати, яка станом на день звільнення позивача складає ні 28 967 грн 25 коп., а 3 183 грн. 
Заперечив проти наявності моральної шкоди, яка на його думку не підтверджена відповідними медичними документами. 
Просило відмовити у задоволенні позовних вимог.
У відповіді на відзив позивач, від імені якого діяла представниця, заперечив доводи відповідача наполягаючи на тому, що на момент звільнення з ним не було проведено розрахунок та була наявна заборгованість із виплати заробітної плати у зазначеному ним у позові розмірі, а надані відповідачем відомості не підтверджені відповідними відомостями щодо виплати заробітної плати.
У січні 2026 року звернувся з клопотанням про долучення виписки з платіжної картки.
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 березня 2026 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалено про стягнення з КП «СОМ» на його користь 3 183 грн заборгованості по заробітній платі, 3 183 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку, 347 грн 60 коп. втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати та 2 000 грн моральної шкоди. Розподілено судові витрати.
Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з часткового погашення боргу із заробітної плати підприємством з моменту звільнення позивача, зменшення суми середнього заробітку, виходячи із критерія його співмірності наявному боргу із заробітної плати, та розміру грошової компенсації моральної шкоди, визначеного з врахуванням тривалості порушеного права та підтвердженням позивачем понесених ним страждань. 
В апеляційній скарзі позивач, не погоджуючись з рішення суду в частині розміру задоволених вимог, крім суми стягнутої компенсації за втрату заробітку, просив його скасувати в цій частині та ухвалити нове про повне задоволення цих позовних вимог, з огляду на порушення його прав. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначав, що суд безпідставно взяв до уваги довідку роботодавця про розмір заборгованості із заробітної плати, яка суперечить наданим ним відомостям про зарахування коштів на його платіжну карту, відкриту в АТ КБ «Приватбанк». Зокрема, з якої вбачається, що борг із заробітної плати на час звільнення частково погашений вже після припинення трудових відносин. 
Також судом неправомірно, всупереч вимогам статті 117 КЗпП, стягнуто лише 3 183 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку та безпідставно зменшено розмір відшкодування моральної шкоди до 2 000 грн, не зважаючи на порушенням прав позивача як особи з інвалідністю, який був позбавлений можливості купувати собі ліки, змушений був принижуватись та просити відповідача про виплату йому заробітної плати, що вплинуло на повсякденний ритм життя та призвело до стресу через відсутність коштів для життя. Між тим місцевий суд на зазначене уваги не звернув. 
Рішення суду в частині стягнення компенсації втрати частини доходу, у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, позивачем не оскаржене. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вважав її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на ухвалення місцевим судом рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а також з всебічним та об`єктивним дослідженням обставин у справі, яким надано належну оцінку. За наведеного вважав ухвалене рішення законним та обґрунтованим. 
Ухвалами колегії суддів Миколаївського апеляційного суду з розгляду цивільних справ від 9 квітня та 11 травня 2026 року справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи у письмовому провадженні, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав. 
При вирішенні справи судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 , починаючи з 14 травня 2025 року по 31 жовтня 2025 року працював на посаді інженера з охорони праці КП «МОС» (а.с.12-13).
Відповідно до наданих позивачем розрахункових листів та наданої відповідачем довідки ОСОБА_1 було нараховано заробітну плату у розмірі 9 791 грн 66 коп. за травень 2025 року, 16 570 грн 50 коп. за червень 2025 року, 19 573 грн 50 коп. за липень 2025 року, 19 573 грн 50 коп. за серпень 2025 року, 14 833 грн 32 коп. за вересень 2025 року та 28 967 грн 25 коп. за жовтень 2025 року (а.с.51).
Згідно відомостей, наданих роботодавцем, станом на 16 січня 2026 року за підприємством наявна заборгованість із виплати заробітної плати на час звільнення ОСОБА_1 у розмірі 3 183 грн (а.с.51).
Ці відомості не суперечать відомостям АТ КБ «ПриватБанк», що надані позивачем в частині зарахування на його картковий рахунок коштів заробітної плати за період з липня 2025 року по січень 2026 року у загальному розмірі 73 329 грн 47 коп. без врахування нарахованих податків та відсутністю відомостей про отримання виплат за червень 2025 року у розмірі 7 764 грн, яка за даними роботодавця була здійснена у червні 2025 року. 
Тобто позивачем підтверджено нарахування та виплата йому коштів за період з липня 2025 року по січень 2026 року в розмірі 73 329 грн 47 коп., які з урахуванням виплати у червні 2025 року в розмірі 3 075 грн 70 коп., сума якої відсутня у довідці АТ КБ «ПриватБанк», так як довідка надана за період не з червня, а з липня 2025 року, та з урахуванням податків та зборів на загальну суму 25 141 грн 26 коп., узгоджуються з позицією відповідача про виплату основної частини суми боргу при звільненні, та навпаки, свідчать про наявність заборгованості по заробітної плати підприємства перед позивачем на суму в розмірі 3 075 грн 70 коп. 
Таким чином, враховуючи встановлені обставини, судом першої інстанції обґрунтовано стягнуто борг із заробітної плати, нарахованої, але не виплаченої підприємством на час звільнення позивача з роботи в сумі, що відповідає даним роботодавця, з огляду на подачу скарги працівником, з яким розрахунок проведено не під час звільнення, а поступово, протягом декількох місяців.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
У частині третій статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (частина перша статті 3 та статтею 4 КЗпП України).
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.
За змістом статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. 
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Тому судом першої інстанції правильно встановлено розмір заборгованості та обґрунтовано відхилено аргументи позивача, який бажав повторно стягнути суму нарахованої заробітної плати на день звільнення, у розмірі, без урахування податків та зборів, та без врахування сум, що сплачені на його користь підприємством, але з порушенням строків проведення повного розрахунку. 
Врахування цих аргументів позивача призвело б до подвійного стягнення заробітної плати, яка нараховується та виплачується працівникові одноразово та виключно за виконану роботу. 
Втім, при порушенні строків проведення повного розрахунку при звільненні працівника, визначених статтею 116 КЗпП України, підприємство відповідно до статті 117 КЗпП України при відсутності спору про їх розмір повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
З аналізу наведених норм права та встановлених обставин справи, слід виснувати, що законодавство про працю імперативно покладає на роботодавця обов`язок провести повний розрахунок із працівником у день його звільнення, виплативши всі належні йому суми. Невиконання цього обов`язку є підставою для притягнення роботодавця до відповідальності, встановленої статтею 117 КЗпП України, якою законодавцем установлена максимальна межа періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. 
Таким чином, ОСОБА_1 у зв`язку з непроведенням із ним повного розрахунку в день звільнення набув право на стягнення з колишнього роботодавця сум, передбачених статтею 117 КЗпП України.
Вважаючи, що борг із заробітної плати підприємства перед ним складає суму в розмірі 28 967 грн 25 коп., позивач просив стягнути цю ж суму в розмірі 28 967 грн 25 коп. в якості середнього заробітку за час розрахунку, не навівши та не порахувавши цей борг, з огляду на період затримки розрахунку та з врахуванням часткового та поетапного погашення боргу підприємством перед ним як працівником.
Тобто фактично вважав можливим застосувати до визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку принцип його співмірності розміру боргу.
Такий самий принцип застосовано і судом першої інстанції, після правильного визначення розміру суми боргу на час розгляду справи та з врахуванням правових висновків, викладених у постанові ВП ВС від 8 жовтня 2025 року під час розгляду справи №489/6074/23, де судом виснувано, що законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Натомість Велика Палата сформулювала змістові критерії, які суд має враховувати при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування, як то: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
За такого та на переконання колегії суддів, судом першої інстанції під час визначення розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача правильно враховані критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною. Підстав для збільшення цього розміру колегія суддів не вбачає.
Крім того та у відповідності до положень статті 2371 КЗпП України судом правильно та обґрунтовано визначено розмір грошової компенсації за заподіяння позивачу моральної шкоди, що пов`язана з порушенням його трудових прав під час проведення повного розрахунку при звільненні, та з огляду на доведеність позивачем понесення цих страждань і хвилювань під час розгляду справи, а також з врахуванням поведінки роботодавця, яким щомісячно погашався борг перед працівником, та розміру і обсягу задоволених вимог працівника, пред`явлених до підприємства. 
При встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального закону та правильно застосовано норми матеріального права.
Враховуючи обсяг задоволених вимог та наданих на підтвердження понесених витрат з правової допомоги, судом першої інстанції правильно визначено розмір судового збору та витрат на правничу допомогу відповідно до статті 138, 141 ЦПК України, які стягнуто з відповідача на користь позивача.
За таких обставин рішення суду першої інстанції, в оскарженій позивачем частині, є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню. 
На підставі викладеного та у відповідності до положень, передбачених статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції доходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, оскільки оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
В іншій частині рішення суду про задоволення вимог про стягнення компенсації за втрату заробітної плати учасниками справи не оскаржено, а тому не є предметом апеляційного перегляду.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена з цього дня в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді Т. В. Крамаренко 

О. В. Локтіонова