Справа № 761/4682/25
Провадження № 2/761/1651/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2026 року Шевченківський районний суд міста Києва в складі:
головуючого судді Савчук Ю.Н.,
за участю секретаря судового засідання Фортуни М.А.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача Полятевич Ю.М.,
відповідача ОСОБА_2 ,
відповідача ОСОБА_3 , 
представника відповідача ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві за правилами загального позовного провадження справу за позовом Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації як орган опіки та піклування до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особа без самостійних вимог на стороні позивача: Солом`янський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:
У лютому 2025 року Солом`янська районна у місті Києві державна адміністрація звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, треті особа без самостійних вимог на стороні позивача : Солом`янський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування.
Позов мотивований тим, що ОСОБА_2 є одинокою матір`ю малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач як матір дитини належним чином не виконує свої батьківські обов`язки з виховання та утримання сина.
Посилаючись на зазначені обставини, з метою захисту інтересів дитини позивач просив суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_5 .
Ухвалою судді від 06.02.2025 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та у справі призначено підготовче засідання.
15.04.2025 року позивачем було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав батька дитини ОСОБА_3 . 
21.04.2025 року ОСОБА_3 було подано заперечення на вказану заяву, у якій він зазначив про недоцільність на неправомірність позбавлення батьківських прав.
Ухвалою суду від 21.04.2025 року заяву про збільшення розміру позовних вимог задоволено та залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_3 , зобов`язано позивача подати позовну заяву у новій редакції.
22.04.2025 року позивачем подано позовну заяву у новій редакції, яку обґрунтовано тим, що у період з 01.03.2023 року по квітень 2025 року ОСОБА_2 здійснювала неодноразові виклики на номер «102» за адресою проживання з грифом «звернення інформаційного характеру», «домашнє насильство», «конфлікт» між нею та ОСОБА_3 . Також позивачем отримано постанови Солом`янського районного суду міста Києва від 16.02.2023 року, 25.04.2023 року, 02.04.2024 року, якими ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених ч.1, ч.2 ст.173-2 КУпАП. У провадженні Солом`янського управління поліції ГУНП у м.Києві перебувають матеріали досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 420241102090000148 від 04.10.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України. Досудовим розслідуванням встановлено, що 12.09.2024 року надійшло повідомлення про те, що за адресою: АДРЕСА_1 колишній співмешканець побив ОСОБА_2 , коли вона тримала дитину на руках, внаслідок чого малолітній ОСОБА_5 отримав закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку. Крім того, вироком Шахтарського міськрайонного суду Донецької області від 11.07.2012 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.307 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 8 років. За таких обставин позивач вважає за доцільне позбавити батьківських прав і ОСОБА_3 .
12.03.2025 року відповідачем ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву, у якому вона проти задоволення позову заперечила. Відзив обґрунтовує тим, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце тоді, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіт. Зазначені фактори можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В даному випадку такі фактори не мали місця, а відтак підстави для позбавлення батьківських прав, що визначені ст.164 СК України відсутні.
21.0.2025 року відповідачем ОСОБА_3 було подано заперечення на заяву про збільшення розміру позовних вимог, у яких зазначив, що готовий особисто виховувати та утримувати дитину, має всі моральні, фізичні та матеріальні можливості для її повноцінного розвитку, прагне забезпечити належні умови для життя та розвитку дитини, позбавлення батьківських прав вважає недоцільним та неправомірним.
28.05.2025 року відповідачем ОСОБА_3 було подано пояснення у справі, у яких він зазначив, що підстави, визначені ст. 164 Сімейного кодексу України, для позбавлення його батьківських прав, відсутні.
Ухвалою суду від 26.09.2025 за результатами підготовчого засідання справу призначено до розгляду по суті.
У судовому засіданні представники позивача доводи позовної заяви підтримали та просили її задовольнити.
Установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками малолітнього ОСОБА_6 .
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показала, що з сім`єю ОСОБА_2 знайома з 2024 року, коли у складі бригади запобігання домашнього насильства поїхала на виїзд до квартири ОСОБА_2 . В квартирі було брудно, ліжко все в речах, розетки зломані, продуктів мало, дитина брудна, речі не випрані. В подальшому регулярно відвідували сім`ю. Дитина в більшості випадків спала. Сім`я була під соціальним наглядом. Мама обмежувала дитину в мовленні та русі, обмежувала у спілкуванні з родиною. В квартирі був постійний бруд та антисанітарія. Були моменти, коли в квартирі було прибрано, проте через деякий час знову був безлад, бруд, дитина схудла, була знижена активність, згодом у дитини виявили кишкову паличку. Мали місце факти домашнього насильства, при яких була присутня дитина. Матір давала дитині їжу маленькими порціями, дитина була голодна.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показала, що з ОСОБА_2 знайома, оскільки надавала послугу соціального супроводу. ОСОБА_2 не пускала до житла, постійно кидала слухавку, пізніше відмовилася від послуг. До квартири ОСОБА_2 впустила лише один раз. ОСОБА_2 навчання пройшла неналежно, а відтак не отримала відповідну довідку, на повторний курс ОСОБА_2 не прийшла.
Як вбачається із листа Солом`янського районного в місті Києві центру соціальних служб № 108/39-867 від 15.08.2024 року ОСОБА_2 одна виховує малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Біологічний батько дитини ОСОБА_10 періодично відвідує сім`ю, але, зі слів матері, матеріально не допомагає, участі у вихованні сина не бере. Між ним та матір`ю дитини часті конфлікти. Підставою для надання соціальних послуг було: малозабезпеченість, низький виховний потенціал матері, відсутність навичок ведення домашнього господарства, конфлікти з родичами. За час роботи фахівці відвідали сім`ю ОСОБА_2 8 разів. Під час відвідин у квартирі переважно брудно: розкидані речі дитини та матері, іграшки, брудний посуд, сміття на підлозі та меблях. Мати не займається розвитком дитини, постійно тримає хлопчика на руках, не проводить з ним розвиваючих ігор. Обмежує рухову активність дитини. Зі слів матері , дитина часто хворіє та перебуває на стаціонарному лікуванні. За візуальними спостереженнями фахівців стан дитини погіршується, хлопчик пригнічений, пасивний. За спостереженням фахівців Центру мати практично не готує для дитини домашні стави. Дитина харчується безсистемно, в раціоні тільки консервації, страви типу «Фастфуд», дитячі суміші. Поведінка матері чинить загрози здоров`ю малолітнього сина.
За змістом Акту обстеження умов проживання від 27.11.2024 року Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації помешкання перебуває у незадовільному санітарному стані. У дитини є окреме спальне місце (дитяче ліжечко), засоби гігієни та продукти в обмеженій кількості. Одягом та взуттям дитина забезпечена відповідно віку та сезону. В наявності дитячий візочок для прогулянок. Умови для проживання дитини матір`ю створені частково. Наголошено матері на проведенні термінових заходів щодо створення умов для проживання та розвитку дитини.
Згідно з відповіддю Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1 Солом`янського району м.Києва № 108/43-1452 від 04.12.2024 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Мати з дитиною регулярно відвідувала амбулаторію. Хлопчик спостерігався в групі ризику, отримав консультації профільних спеціалістів та неодноразово проходив курси реабілітації.10.10.2024 року мати з дитиною звернулась у черговий кабінет до лікаря-педіатра Лолуа Т.З. з приводу стороннього тіла шлунково-кишкового тракту. Хлопчик направлений в ургентному порядку на консультацію до хірурга в НСДЛ «Охмадит».
За змістом Акту обстеження умов проживання Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації від 20.01.2025 обстежити умови проживання дитини не вдалось, оскільки двері помешкання ніхто не відчинив.
Відповідно до Акту обстеження умов проживання Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації від 22.01.2025 року помешкання перебуває у незадовільному стані, антисанітарія, скрізь розкидані брудні речі, недоїдки їжі, використані підгузки, постільна білизна на ліжку відсутня, меблі зламані. Оголені дроти, обірвані штори, арматура електроживлення (розетки, вмикачі) змонтовані з порушенням вимог електробезпеки, санвузол та кухня перебувають в антисанітарному стані, в холодильнику зіпсована їжа, в помешканні відчутний стійкий неприємний запах. Ліжечко для дитини наявне, проте воно не облаштоване для сну, одяг для ОСОБА_5 здебільшого брудний та розкиданий по всій квартирі, приготованої їжі немає, іграшки в наявності, проте вони брудні, деякі зламані, засоби гігієни відсутні, в наявності декілька підгузок. Умови для дитини матір`ю не створені, квартира перебуває в антисанітарному стані. На підставі проведеного акту оцінки рівня безпеки дитини малолітнього влаштовано до закладу охорони здоров`я.
Відповідно до доповідної від 20.01.2025 року № 108/43-85 лікар-педіатр Кравець І.Р. оглянула дитину. При огляді хлопчик збуджений, неспокійний, одягнутий в брудний одяг. Хлопчик спостерігався в групі ризику, отримав консультації профільних спеціалістів та неодноразово проходив курси реабілітації. 10.10.2024 року мати з дитиною звернулась у черговий кабінет до лікаря-педіатра Лолуа Т.З. з приводу стороннього тіла шлунково-кишкового тракту. Хлопчик направлений в ургентному порядку на консультацію до хірурга в НСДЛ «Охмадит». Зважаючи на психологічний стан та поведінку матері дитині може загрожувати небезпека.
Згідно з Актом проведення оцінки рівня безпеки дитини від 22.01.2025 року зроблено висновок щодо рівня безпеки дитини щодо негайного відібрання дитини у батьків.
23.01.2025 року Солом`янською районною у місті Києві державною адміністрацією прийнято розпорядження № 34 про негайне відібрання малолітньої дитини.
Постановою Шевченківського районного суду м.Києва від 14.06.2021 року ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП.
Листами № 069/018-116 від 03.03.2025 року, 069/018-121 від 05.03.2025 року, 069/018-141 від 17.03.2025 року ІНФОРМАЦІЯ_2 дітей та сімей інформував про те, що ОСОБА_2 порушує правила відвідування закладу, такі відвідування є малопродуктивними, розпорядженням директора відвідування заборонено.
Як вбачається із консультативного висновку спеціаліста від 04.03.2025 року, лікарем-психіатром ОСОБА_13 ОСОБА_2 встановлено діагноз: тривожно-депресивний розлад з емоційно-вольовою нестійкістю.
Відповідно до Акту обстеження умов проживання Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації від 13.03.2025 року умови для проживання дитини не створені. Матері наголошено про негайне приведення помешкання в належний санітарний стан.
Згідно з Актами обстеження умов проживання Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації від 04.06.2025 року та 03.07.2025 року обстежити умови проживання дитини не виявилося можливим, оскільки двері помешкання ніхто не відчинив.
Відповідно до листа Солом`янського районного у місті Києві центру соціальних служб № 108/39-713 від 27.06.2025 року ОСОБА_2 не виконує умови супроводу, не надає доступу до приміщення, відмовляється від послуг, не прислухається до рекомендацій фахівців. ОСОБА_2 не розуміє своєї відповідальності за долю дитини та не сприймає в достатній мірі ті рекомендації та зауваження, якій їй надають фахівці Центру.
Відповідно до листа ІНФОРМАЦІЯ_2 дітей та сім`ї № 069/018-259 від 12.05.2025 року при зустрічах з матір`ю ОСОБА_2 . ОСОБА_5 не проявляє яскравих позитивних емоцій. У матері відсутнє розуміння вікових і базових емоційних потреб дитини. У тата з ОСОБА_5 також немає психологічного зв`язку.
За змістом листа ІНФОРМАЦІЯ_2 дітей та сім`ї № 069/018-342 від 21.07.2025 року зустрічі з матір`ю носять деструктивний характер для дитини, Центр просить відкликати дозвіл на відвідування ОСОБА_2 з ОСОБА_5 .
Згідно з листом ІНФОРМАЦІЯ_2 дітей та сім`ї № 069/018-59 від 31.01.2025 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 30.01.2025 року госпіталізований в КНП «КМДКЛ № 1» педіатричне відділення з діагнозом ентеровірусна інфекція.
Відповідно до висновку Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації № 108-3392 від 27.03.2025 року, орган опіки та піклування, враховуючи наявні матеріали, які свідчать про ухилення ОСОБА_15 від виконання батьківських обов`язків, вважає за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав.
Як вбачається із листа Департаменту патрульної поліції № 921441/11/7/02-2025 від 21.03.2025 року 07.09.2023 року, 29.07.2024 року, 12.09.2024 року та 01.11.2024 року на номер «102» надходили повідомлення від ОСОБА_2 щодо домашнього насильства.
Постановами Солом`янського районного суду міста Києва від 16.02.2023 року у справі № 760/17552/22, від 25.04.2023 року у справі № 760/7103/23, від 02.04.2024 року у справі № 760/5033/24, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1, ч.2 ст.173-2 КУпАП. 
Відповідно до характеристики ГУ НП у м.Києві від 26.05.2025 року ОСОБА_3 зарекомендував себе незадовільно. Неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення публічного порядку. Також неодноразово затримувався працівниками поліції за вчинення кримінальних правопорушень.
Згідно листа Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції № 78490-2025 від 13.05.2025 року ОСОБА_2 за місцем проживання: АДРЕСА_1 характеризується посередньо. Встановлено, шо наявні відомості про систематичне вчинення домашнього насильства психологічного та фізичного характеру відносно ОСОБА_2 батьком їх спільної дитини ОСОБА_3 .
Як вбачається із листа Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції у м.Києві № 12652/41/11/7/28-2025 від 21.07.2025 року, 11.02.2025 , 20.02.2025, 19.03.2025, 30.03.2025, 31.03.2025 на спецлінію «102» надходили звернення від ОСОБА_2 про застосування щодо неї співмешканцем ОСОБА_3 домашнього насильства та завдання тілесних ушкоджень.
За змістом листа Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції у м.Києві від 23.04.2025 року №155872-2025 у провадженні Солом`янського управління поліції ГУНП у м.Києві перебувають матеріали досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 420241102090000148 від 04.10.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України . Досудовим розслідуванням встановлено, що 12.09.2024 року надійшло повідомлення про те, що за адресою: АДРЕСА_1 колишній співмешканець побив ОСОБА_2 , коли вона тримала дитину на руках, внаслідок чого малолітній ОСОБА_5 отримав закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку. 
Вироком Шахтарського міськрайонного суду Донецької області від 11.07.2012 року у справі № 1-495/11 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.307 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 8 років без конфіскації майна.
У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
У даній справі висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відсутній.
Проте при цьому суд враховує ту обставину, що ОСОБА_2 була одинокою матір`ю малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується листом Солом`янського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві від 21.01.2025 року № 250/33.9-80, зі змісту якого вбачається, що відомості про батька внесені до актового запису про народження № 758 від 25.04.2023 року, складеного відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на підставі ч.1 ст. 135 СК України.
За змістом ч.1 ст.135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Отже, ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , на момент, коли ОСОБА_3 не перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . 
ОСОБА_3 своє батьківство визнано лише у 2025 році, у зв`язку з чим 04.02.2025 року було внесено відомості про батьківство до актового запису про народження дитини, що підтверджується Свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 . 
За таких обставин, оскільки ОСОБА_3 не мав статусу батька дитини, у позивача як органу опіки та піклування були відсутні підстави для встановлення ухилення останнім від виконання батьківських обов`язків. Після залучення ОСОБА_3 в якості співвідповідача дитина вже була відібрана та перебувала у Київському міському центрі соціальної підтримки дітей та сім`ї, а відтак відсутність висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 не може бути підставою для відмови у позові.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Декларація прав дитини, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, визначає, що дитина повинна зростати в умовах турботи.
Згідно з ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
З системного аналізу наведених норм вбачається, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання і у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно з ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
За змістом роз`яснень, викладених у п.15, 16, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.
Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин.
При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки.
Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.
Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини.
Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц).
Верховний Суд у постанові від 06.05.2020 у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) вказав, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці.
Факт заперечення відповідачами проти позову про позбавлення їх батьківських прав, не свідчить про їх інтерес до дитини.
Згідно з правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 26.01.2022 у справі № 203/3505/19 відсутність протягом тривалого часу піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; незабезпечення необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що надалі може негативно вплинути на її фізичний розвиток як складову частину виховання; недостатнє спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; несприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі є підставами для позбавлення батьків/одного з батьків батьківських прав.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків («Хант проти України», № 31111/04 від 07 грудня 2006 року, п. 54).
Разом з тим Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими («Мамчур проти України», № 10383/09 від 16 липня 2015 року, п. 100).
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц зроблено висновок щодо застосування п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно з ч. 1 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною.
Як встановлено судом, відповідачі у справі не займаються вихованням дитини, не виявляють до неї батьківської та материнської уваги та турботи, не займається розвитком дитини, не цікавляться її життям. Крім того, після відібрання дитини, відповідач ОСОБА_2 на шлях виправлення не стала, що свідчить про її ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків.
На підставі викладеного вище, враховуючи, що судом встановлено факт свідомого і тривалого ухилення відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від виконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітнього сина ОСОБА_6 , суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, та таким, що підлягає до задоволення.
Суд вважає, що позбавлення батьківських прав відповідачів буде відповідати інтересам дитини, оскільки відповідач в подальшому буде позбавлена можливості негативно впливати на психіку дитини до моменту зміни нею свого ставлення відносно дитини та поновлення у встановленому порядку батьківських прав.
Водночас суд зауважує, що у відповідності до вимог ст.169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
Разом з тим Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими («Мамчур проти України», № 10383/09 від 16 липня 2015 року, п. 100).
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц зроблено висновок щодо застосування п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно з ч. 1 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною.
Як встановлено судом, відповідачі у справі не займаються вихованням дитини, не виявляють до неї належної батьківської і материнської уваги та турботи, не займаються розвитком дитини, не цікавляться її життям. Вказане підтверджується в тому числі і тим, що на засідання комісії з питань захисту прав дитини при Солом`янській районній у місті Києві державній адміністрації, що мало місце 06.02.2025 року та на якому вирішувалося питання про позбавлення батьківських прав, ОСОБА_2 не з`явилася. Крім того, після відібрання дитини, відповідач ОСОБА_2 на шлях виправлення не стала, що свідчить про її ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків. Щодо відповідача ОСОБА_3 , останній визнав свою батьківство лише 04.02.2025 року, в той час, коли дитина народилася ще ІНФОРМАЦІЯ_4 . Проживаючи з матір`ю дитини, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 неодноразово вчинялося домашнє насильство щодо неї, свідком чого була дитина, що могло негативно позначитися на її психіці. Крім того, ОСОБА_3 характеризується негативно, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП та до кримінальної відповідальності за ч.ст.307 КК України. При цьому визнання ОСОБА_16 батьківства після відкриття провадження у справі суд розцінює не як бажання піклуватися про дитину та виховувати її, а про уникнення від позбавлення батьківських прав матері дитини ОСОБА_2 або ж ухилення від мобілізації, оскільки відповідно до ч.1 ст.135 СК України міг бути зареєстрований як батько дитини у разі подання спільної з ОСОБА_2 заяви, чого зроблено не було.
На підставі викладеного вище, враховуючи, що судом встановлено факт свідомого і тривалого ухилення відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від виконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітнього сина ОСОБА_6 , суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, та таким, що підлягає до задоволення.
Суд вважає, що позбавлення батьківських прав відповідачів буде відповідати інтересам дитини, оскільки відповідач в подальшому буде позбавлена створювати небезпеку для життя дитини до моменту зміни нею свого ставлення відносно дитини та поновлення у встановленому порядку батьківських прав.
Водночас суд зауважує, що у відповідності до вимог ст.169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.
Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).
Ураховуючи вищевикладене, суд вважає, що матеріалами справи підтверджується байдуже ставлення батьків до дитини та невиконання ними своїх батьківських обов`язків.
Винна поведінка відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо свідомого нехтування ними своїми обов`язками та те, що така поведінка становить реальну загрозу для дитини, його здоров`ю чи психічному розвитку є доведеними.
Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.
Аналіз висновку органу опіки та піклування свідчить про те, що він є переконливим, оскільки ґрунтується на достатній доказовій базі та зроблений на підставі наданих доказів. 
Оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків і судом встановлено підстави для його застосування до відповідачів, за обставин, що склались, позов слід задоволити. 
Відповідно до до ст.166 СК України правовими наслідками позбавлення батьківських прав є1) втрати особистих немайнових прав щодо дитини та звільнення від обов`язків щодо її виховання;2) особа перестає бути законним представником дитини;3) особа втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми;4) особа не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником;5) особа не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування);6) особа втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною.
Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.
При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду.
Частиною 4 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» також передбачено, що позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей.
Відповідно до ч.4 ст.170 ЦПК України при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину.
Згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до ст. 182 СК України при призначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
При визначенні розміру аліментів судом враховуються положення статті 182 СК України та те, що відповідачі є працездатними особами, не мають зобов`язань щодо виплат по інших виконавчих документах.
Згідно з ст.182 Сімейного Кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
За змістом ч.1 ст.183 Сімейного Кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Вказане також кореспондується частинами 1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789 ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, якаю держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, моральної і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Частиною 1 ст.191 СК України, передбачено, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів з відповідача на користь малолітньої дитини.
Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею 
На підставі чого, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь дитячого закладу, де буде перебувати дитини аліменти на її утримання у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову та до досягнення дитиною повнолітня.
Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: як розподілити між сторонами судові витрати.
Згідно з ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
На підставі п.14 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір за цією позовною заявою за вимогами про позбавлення батьківських прав не стягувався.
Крім того, на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», позивач а звільненено від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру за вимогою про стягнення аліментів.
Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Отже, на підставі вищевикладеного вбачається, що позивачем, як юридичною особою було пред`явлено позов, який містить вимогу немайнового характеру та вимогу майнового характеру, за що передбачено сплату судового збору у загальному розмірі 6056 грн. (3028 грн. за вимогу майнового характеру та 3028 грн. за вимогу немайнового характеру).
З урахуванням вищевикладеного, з відповідачів в дохід держави підлягає стягненню судовий збір з сумі 6 056,00 грн. по 3028 грн. з кожного.
Керуючись статтями 12, 81, 141, 247, 263, 265, 273, 280-289 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 155, 164, 165, 171 Сімейного кодексу України, суд,-
ВИРІШИВ:
Позов Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації як орган опіки та піклування до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особа без самостійних вимог на стороні позивача: Солом`янський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - задовольнити.
Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на користь держави судовий збір у сумі 3028 грн.
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , на користь держави судовий збір у сумі 3028 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь дитячого державного закладу, в якому буде перебувати малолітня дитина аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 03.02.2025 року та до досягнення дитиною повноліття.
Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь дитячого державного закладу, в якому буде перебувати малолітня дитина аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 03.02.2025 року та до досягнення дитиною повноліття.
Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення у межах суми платежу за один місяць.
Роз`яснити, що мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни поведінки особи, позбавленої батьківських прав, та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав.
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.
Повний текст рішення складено 29.05.2026 року.

Суддя