ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/35967/25 Головуючий у 1 інстанції: Леонтович А.М.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.
Суддів Безименної Н.В.
Ключковича В.Ю.
За участю секретаря Ольшевської Ж.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 17 липня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кабінету Міністрів України, в якому просив визнати протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці» від 12.01.2022 № 14.
Разом з позовною заявою ОСОБА_1 до Київського окружного адміністративного суду заяву про забезпечення позову, в якій просив:
- зупинити дію пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці» № 14 від 12.01.2022 р. стосовно Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області;
- зупинити дію підпункту 2 пункту 3 Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці» № 14 від 12.01.2022 р. в частині здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів Державної служби з питань праці згідно з пунктом 1 цієї постанови стосовно Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17 липня 2025 року у задоволенні заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з ухвалою суду, позивач - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти нову ухвалу, якою заяву про забезпечення позову задовольнити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
20 серпня 2025 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Кабінету Міністрів України надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.
18 листопада 2025 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача - ОСОБА_1 надійшла заява про долучення матеріалів до справи, до якої додано постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 16.10.2025 у справі №160/11172/25.
26 листопада 2025 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Кабінету Міністрів України надійшло заперечення на заяву про долучення матеріалів до справи. 
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач оскаржує постанову Кабінету Міністрів України «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці» від 12.01.2022 № 14.
В обґрунтування заяви про вжиття заходів забезпечення позову позивач зазначив, що оскаржувана постанова Кабінету Міністрів України №14 від 12.01.2022 має очевидні ознаки протиправності, оскільки відповідно до правових висновків Верховного Суду після припинення територіальних органів Держпраці фактично відбулася їх реорганізація шляхом злиття у міжрегіональні управління, а не ліквідація.
Також, заявник вказував, що його призначено головою комісії з ліквідації Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, у зв`язку з чим, виконання ним функцій з ліквідації органу за наявності висновків Верховного Суду щодо фактичної реорганізації територіальних органів Держпраці може призвести до порушення вимог статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», притягнення його до відповідальності, як державного службовця та порушення прав інших працівників відповідного органу.
Крім того, заявник зазначав, що його заява про переведення на посаду першого заступника начальника Південно-Східного міжрегіонального управління Держпраці не була задоволена, що, на його думку, свідчить про існування ризику подальшого звільнення із займаної посади, у зв`язку з ліквідацією Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області.
Отже, на переконання заявника, невжиття заходів забезпечення позову до вирішення спору по суті може призвести до порушення його прав та законних інтересів, а також істотно ускладнити їх ефективний захист і поновлення у майбутньому.
Відмовляючи у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що посилання заявника на наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваної постанови у цьому випадку можуть бути перевірені судом лише на підставі з`ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості та достовірності кожного доказу окремо і достатності та взаємного зв`язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, у зв`язку з чим, на цій стадії розгляду справи суд позбавлений можливості встановити наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваної постанови.
Також, суд першої інстанції зазначив, що позивач пов`язує ризик порушення своїх прав із можливістю майбутнього звільнення у зв`язку з ліквідацією органу, в якому він обіймає посаду, однак, на час розгляду заяви такий факт не настав, а тому, абстрактне припущення про можливе настання негативних наслідків у майбутньому не може вважатися належною підставою для вжиття заходів забезпечення позову.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього судового рішення або ефективний захист чи поновлення прав позивача, а також про відсутність очевидних ознак протиправності оскаржуваного нормативно-правового акта.
В апеляційній скарзі позивач не погоджується з висновками суду першої інстанції та вказує про наявність підстав для забезпечення позову, з огляду на доведеність наявності усіх передумов, визначених ст. 151 КАС України.
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції, визначивши вичерпний перелік умов, за яких можливе застосування заходів забезпечення позову, одночасно дійшов висновку про неможливість виконання однієї з таких умов, а саме встановлення очевидних ознак протиправності оскаржуваної постанови, чим фактично обмежив його право на судовий захист.
Також, апелянт вказує, що суд безпідставно визнав ризик порушення його прав абстрактним припущенням, оскільки в інших справах допускав застосування заходів забезпечення позову за наявності ризику настання негативних наслідків у майбутньому. На думку апелянта, суд не навів жодної норми законодавства, яка б виключала можливість врахування таких ризиків під час вирішення питання про забезпечення позову.
Крім того, апелянт наголошує, що ним було наведено два самостійні ризики порушення його прав, а саме, виконання обов`язків голови комісії з ліквідації Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області за наявності висновків Верховного Суду щодо фактичної реорганізації, а не ліквідації територіальних органів Держпраці, а також можливість його подальшого звільнення у зв`язку з ліквідацією органу. Водночас суд першої інстанції, на його переконання, розглянув лише доводи щодо можливого майбутнього звільнення та взагалі не надав оцінки доводам стосовно порушення його прав під час здійснення заходів з ліквідації Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області.
Також, апелянт посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 29.11.2023 у справі №160/1643/23, від 16.05.2024 у справі №300/5311/22, від 31.07.2024 у справі №300/5313/22, від 29.10.2024 у справі №240/34560/22, від 30.01.2025 у справі №340/1765/23 та від 03.04.2025 у справі №300/5208/22, відповідно до яких, після ліквідації територіальних органів Держпраці фактично відбулася їх реорганізація шляхом злиття у міжрегіональні управління, а не ліквідація, що, на його думку, свідчить про наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваної постанови Кабінету Міністрів України.
Надаючи оцінку вищевказаним висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 1 статті 150 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Положенням ч. 2 ст. 150 КАС України закріплено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
У відповідності до приписів частини 1 статті 151 КАС України, позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Згідно ч. 2 ст. 151 КАС України, суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Отже, у випадку, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам позивача, або захист цих прав та інтересів стане неможливим чи для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також, якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, суд може постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову шляхом заборони вчиняти певні дії.
Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів забезпечення позову, у разі їх вжиття за клопотанням позивача.
Водночас, необґрунтоване вжиття заходів забезпечення позову може призвести до правових ускладнень значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суд у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 10 січня 2023 року у справі №640/35568/21.
Згідно із Рекомендаціями №R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.
Таким чином, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
В першу чергу, колегія суддів зазначає, що, в силу вимог пункту 1 частини 3 статті 151 КАС України, не допускається забезпечення позову шляхом: зупинення актів Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, Рахункової палати, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо прокурорів, та встановлення для них заборони або обов`язку вчиняти певні дії.
Отже, положення пункту 1 частини 3 статті 151 КАС України містять пряму законодавчу заборону на забезпечення позову шляхом зупинення актів Кабінету Міністрів України, а також шляхом встановлення для Кабінету Міністрів України заборони або обов`язку вчиняти певні дії.
Як вбачається зі змісту поданої заяви про забезпечення позову, позивач просив зупинити дію пункту 1 та підпункту 2 пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці» від 12.01.2022 №14, тобто фактично застосувати такий захід забезпечення позову, який прямо заборонений процесуальним законом.
Колегія суддів вважає, що заявлений позивачем спосіб забезпечення позову шляхом зупинення дії пункту 1 та підпункту 2 пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці» від 12.01.2022 №14 фактично зупиняє дію окремих положень цієї постанови Уряду, що прямо заборонено пунктом 1 частини 3 статті 151 КАС України, відповідно до якого не допускається забезпечення позову шляхом зупинення актів Кабінету Міністрів України.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 10 жовтня 2023 року у справі №320/17353/23.
Щодо посилання апелянта на наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваної постанови Кабінету Міністрів України, ризик порушення його прав у зв`язку зі здійсненням повноважень голови комісії з ліквідації Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, а також можливість його подальшого звільнення із займаної посади, колегія суддів зазначає наступне.
Так, наведені апелянтом обставини стосуються наявності підстав, визначених частиною 2 статті 150 КАС України, для вжиття заходів забезпечення позову. Водночас, незалежно від наявності чи відсутності таких підстав, застосування обраного позивачем способу забезпечення позову має відповідати вимогам статті 151 КАС України.
Оскільки, у даному випадку, позивач просив забезпечити позов шляхом зупинення дії окремих положень постанови Кабінету Міністрів України, тобто шляхом застосування заходу забезпечення позову, який прямо заборонений пунктом 1 частини 3 статті 151 КАС України, наведені ним доводи щодо очевидної протиправності оскаржуваної постанови та ризику порушення його прав не можуть впливати на вирішення питання про задоволення заяви про забезпечення позову.
За таких обставин, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, оскільки вони не спростовують висновку суду першої інстанції про неможливість застосування заявленого позивачем заходу забезпечення позову в силу прямої законодавчої заборони, встановленої пунктом 1 частини 3 статті 151 КАС України. 
Щодо інших доводів апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Суд апеляційної інстанції, також, враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував положення чинного законодавства України при постановленні оскаржуваної ухвали із дотриманням норм процесуального права, а тому, підстав для її скасування не вбачається.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями ст.ст. 250, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 17 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України. 

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р. 

Судді Безименна Н.В.

Ключкович В.Ю.

Повне судове рішення складено 19.06.2026 р.