ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
19 травня 2026 року

м. Київ
справа № 755/12185/19
провадження № 61-445св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Черняк Ю. В. (суддя - доповідач), Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 ,
відповідачі:  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марчук Катерина Володимирівна,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Данилова Юрія Валентиновича, на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 лютого 2025 року, ухвалене у складі судді Хромової О. О., та постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2025 року, ухвалену в складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Березовенко Р. В., Мостової Г. І.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
Улипні 2019 року ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марчук К. В. (далі - приватний нотаріус Марчук К. В.), про визнання недійсними довіреності, договору купівлі-продажу земельної ділянки, визнання права власності на земельну ділянку та відшкодування моральної шкоди.
Позов обґрунтовано тим, що йому ( ОСОБА_1 ) належить на праві власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 11 вересня 2012 року серії ЯЖ № 047038 земельна ділянка площею 0,0502 га, кадастровий номер 8000000000:66:148:0141, яка розташована на АДРЕСА_1 . На земельній ділянці знаходиться садовий будинок, загальною площею 112,8 кв. м, який належить на праві власності також йому ( ОСОБА_1 ).
Зазначав, що він є пенсіонером та отримує мінімальну пенсію. З 2016 року почав виписувати журнал «Клуб сімейного дозвілля», в кожному випуску якого містилася інформація про різноманітні акції, зокрема, щодо виграшу дороговартісних подарунків (квартира, автомобіль та ін.) за придбання книг клубу. Захопившись ідеєю виграшу, він почав постійно замовляти книги, грошей на придбання яких не вистачало, а тому він позичав кошти у свого сусіда ОСОБА_3 , з яким перебував у хороших стосунках.
Навесні 2015 року він вчергове попросив у ОСОБА_3 кошти в борг, хоча вже мав перед ним непогашену заборгованість, точну суму якої не пам`ятає. Відповідач погодився надати йому позику, запропонувавши підписати договір застави, на що він (позивач) погодився.
20 травня 2015 року він поїхав разом з ОСОБА_3 та його сином ОСОБА_4 до приватного нотаріуса Марчук К. В. , надав останній свій паспорт, ідентифікаційний код та державний акт на земельну ділянку.
Він підписав документи, надані нотаріусом, не ознайомившись з ними, оскільки довіряв ОСОБА_3 . Нотаріус, у свою чергу, не роз`яснила йому зміст цих документів. Після цього, він отримав чергову суму коштів від відповідача, яка була необхідна йому для придбання книг.
У травні 2018 року його дочці ОСОБА_2 випадково стало відомо, що земельна ділянка площею 0,0502 га, кадастровий номер 8000000000:66:148:0141, розташована на АДРЕСА_1 , зареєстрована на праві власності за ОСОБА_4 .
Після цього ОСОБА_1 розповів дочці про події, які відбулися в травні 2015 року, однак, пояснити, які саме нотаріальні дії були ним вчинені, не зміг. 
Звернувшись до нотаріуса, вони з дочкою отримали копію довіреності, якою він нібито уповноважував ОСОБА_3 та/або його сина ОСОБА_4 як разом, так і окремо кожного, користуватися та розпоряджатися, у тому числі, подарувати ОСОБА_6 , вищевказану земельну ділянку. Крім того, нотаріус надала їм копію договору купівлі-продажу цієї ж земельної ділянки від 30 вересня 2016 року, відповідно до якого власником земельної ділянки є ОСОБА_4 .
Вважав, що вчинення довіреності та договору купівлі-продажу земельної ділянки відбулося поза його волею, фактично він проживає у будинку, що знаходиться на земельній ділянці, яка йому не належить ще з 2016 року. Тобто, відповідачі, шляхом обману, змусили його підписати довіреність, якою він уповноважив їх користуватися та розпоряджатися належним йому майном, запевнивши при цьому, що така довіреність є лише гарантією погашення ним боргу. У подальшому відповідачі вчинили від його імені правочин, навіть не повідомивши про це та не передавши кошти за відчуження земельної ділянки в розмірі 127 799,00 грн, як обумовлено умовами договору, що свідчить про вчинення відповідачами шахрайських дій, шляхом заволодіння чужим майном у незаконний спосіб.
На підставі викладеного та керуючись положеннями статей 16, 203, 215, 216, 230 і 236 ЦК України, ОСОБА_1 просив суд:
- визнати недійсною довіреність від 20 травня 2015 року, посвідчену приватним нотаріусом Марчук К. В., зареєстровану в реєстрі за № 439;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер 8000000000:66:148:0141 від 30 вересня 2016 року, укладений ОСОБА_1 , від імені якого діяв ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Марчук К. В., зареєстрований в реєстрі за № 802, із застосуванням наслідків його недійсності;
- визнати право власності на земельну ділянку площею 0,0502 га, кадастровий номер 8000000000:66:148:0141, яка розташована на АДРЕСА_1 ;
- зобов`язати ОСОБА_3 відшкодувати збитки у розмірі 255 598,00 грн та моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн.
В уточненій позовній заяві від 16 червня 2022 року (після смерті ОСОБА_1 та вступу у справу його правонаступника ОСОБА_2 ) ОСОБА_2 додатково до вказаних вимог, відмовившись від вимог про стягнення збитків та моральної шкоди, просила суд: 
- визнати недійсною довіреність від 06 грудня 2016 року, посвідчену приватним нотаріусом Марчук К. В., зареєстровану в реєстрі за № 1067;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу садового будинку від 22 грудня 2016 року, укладений ОСОБА_1 , від імені якого діяв ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Марчук К. В., зареєстрований в реєстрі за № 1142, із застосуванням наслідків його недійсності; 
- визнати право власності на садовий будинок за ОСОБА_2 (т. 3, а. с. 68).
14 жовтня 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва відкрито провадження в справі № 755/9899/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Марчук К. В., про визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу садового будинку, предметом розгляду якої є вимоги про визнання недійсними довіреності від 06 грудня 2016 року ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , та договору купівлі-продажу садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2022 року у справі № 755/12185/19 об`єднано в одне провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Марчук К. В., про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки та довіреності недійсними, зі справою № 755/9899/22 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Марчук К. В., про визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу садового будинку. Призначено справі № 755/12185/19.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 лютого 2025 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 01 грудня 2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду мотивовано тим, що на момент вчинення ОСОБА_1 правочинів - довіреностей на право відчуження належних йому земельної ділянки (20 травня 2015 року) та садового будинку (06 грудня 2016 року), він не виявляв ознак психічного розладу, за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, що підтверджується висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 13 березня 2023 року № 225.
Кожна з оспорюваних довіреностей передбачала право повіреного/повірених, як разом, так і кожного окремо, укласти від імені ОСОБА_1 договір купівлі-продажу відповідного нерухомого майна.
Стороною позивача не надано доказів абсолютної неспроможності ОСОБА_1 у момент вчинення правочинів розуміти значення своїх дій, не доведено відсутність у ОСОБА_1 вільного волевиявлення, яке відповідало саме його внутрішній волі, на вчинення конкретних правочинів, не доведено факту введення ОСОБА_1 в оману з боку відповідачів при вчиненні спірних правочинів.
Правочини були вчинені за добровільної згоди сторін, позивач добре розумів та усвідомлював умови, зміст та правову природу цих правочинів.
Сам по собі факт наявності у ОСОБА_1 психічної хвороби, діагностованої в 2018 році, не є достатнім доказом його неспроможності в межах, необхідних для видачі довіреностей на розпорядження своїм майном та підписання відповідних договорів, та не спростовує презумпцію його психічного здоров`я. 
Укладення договору купівлі-продажу у ситуації, коли від імені продавця діє представник, саме по собі не свідчить, що мала місце зловмисна домовленість представника із іншою стороною - покупцем.
Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного правочину, у тому числі посилання ОСОБА_2 на неотримання коштів ОСОБА_1 за спірними договорами купівлі-продажу, саме по собі також не може бути правовою підставою для визнання відповідного правочину недійсним, оскільки невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі правочину, не є правовою підставою для визнання його недійсним.
Позивачем та його правонаступником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 діяв всупереч інтересам довірителя ОСОБА_1 , а також наявності зловмисної домовленості ОСОБА_3 з ОСОБА_4 і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя, незважаючи на те, що ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_4 . Також відсутні докази недобросовісності та нерозумності у поведінці ОСОБА_3 при укладенні спірного правочину.
З урахуванням наведеного, правових підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними відповідно до положеннь статей 203, 215, 225, 229, 230, 238 ЦК України не встановлено. 
Суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд вірно керувався: статтею 225 ЦК України при визначенні того, що позивач не довів абсолютної неспроможності ОСОБА_7 у момент вчинення правочинів розуміти значення своїх дій та керувати ними, спираючись на висновок експертизи № 225 від 13 березня 2023 року; статтею 230 ЦК України щодо того, що позивач не довів умисного введення його в оману щодо істотних обставин правочинів, зокрема природи договорів чи прав/обов`язків; статтями 238, 241 ЦК України - щодо того, що правочини вчинено в межах повноважень довіреності, а розписки про отримання коштів підписані добровільно. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
05 січня 2026 року до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку представник ОСОБА_2 - адвокат Данилов Ю. В., подав касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2025 року.
Ухвалою Верховного Суду від 19 січня 2026 року поновлено представникові ОСОБА_2 - адвокату Данилову Ю. В., строк на касаційне оскарження судових рішень. Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Данилова Ю. В., залишено без руху для усунення недоліків касаційної скарги - сплати судового збору, у встановлених законом порядку і розмірі.
У наданий судом строк заявник направив до суду матеріали на усунення недоліків, зазначених в ухвалі Верховного Суду від 19 січня 2026 року.
Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2026 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано з Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу № 755/12185/19.
25 березня 2026 року матеріали цивільної справи № 755/12185/19 надійшли до Верховного Суду.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Данилов Ю. В., просить рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2025 року скасувати, прийняти нову постанову про задоволення позову ОСОБА_2 .
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16; постановах Верховного Суду від: 13 березня 2018 у справі № 910/13407/17, від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15, від 19 травня 2020 року у справі № 127/10011/18, від 20 січня 2021 року у справі № 318/1274/18, від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Крім того, заявник указує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази та не надав їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційну скаргу мотивовано тим, що відповідач ОСОБА_3 склав розписки вже після початку провадження у цій справі, грошові кошти за цими розписками ОСОБА_1 . ОСОБА_3 фактично не передавалися, та останній умисно не зазначив в розписках дати їх складення з метою можливості настання певних правових наслідків, вигідних йому.
Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи від 17 березня 2020 року № 176, яка була проведена на підставі ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 13 листопада 2019 року у справі № 754/12559/18, ОСОБА_1 виявляє ознаки стійкого хронічного розладу, за своїм психічним станом ОСОБА_1 не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. 
Під час розгляду Деснянським районним судом міста Києва цивільної справи № 754/12559/18 щодо визнання ОСОБА_1 недієздатним, останній особисто в судовому засіданні заперечував факт продажу земельної ділянки, вважав, що вона належить йому.
Оскаржувані правочини є недійсними, враховуючи те, що ОСОБА_1 , в силу добросусідських стосунків, беззастережно довіряв ОСОБА_3 , легко піддавався його впливу (і як в подальшому сталося - обману), вважаючи себе боржником, що в дійсності оскаржувані правочини були вчинені без дійсного волевиявлення її батька, шляхом введення людини похилого віку в оману.
З метою позбавлення ОСОБА_1 права власності на землю та на садовий будинок відповідачі використали у власних цілях людину похилого віку, довірливу та юридично не обізнану, та ввели його в оману. В дійсності, ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 оригінали документів не для продажу земельної ділянки та будинку, а на вимогу ОСОБА_3 , з метою забезпечення повернення боргу, який був у ОСОБА_1 .
На думку заявника, під час розгляду справи було встановлено, що одразу після укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 оскаржуваних договорів купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку, грошові кошти ОСОБА_1 не передавались, що спростовує твердження суду апеляційної інстанції про відплатність оскаржуваних правочинів. Після укладення договорів купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку ОСОБА_1 продовжував брати у ОСОБА_3 невеликі грошові суми, а останній продовжував їх надавати.
Дійсне волевиявлення ОСОБА_1 під час підписання оскаржуваних довіреностей на продаж землі, а потім, через півроку - будинку, знайомим нотаріусом ОСОБА_3 перевірене не було. В дійсності ОСОБА_3 ввів ОСОБА_1 в оману щодо природи та наслідків підписаної ним довіреності.
Насправді ОСОБА_4 як покупець не передавав ОСОБА_3 як представнику продавця грошові кошти до нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу, що доводить наявність зловмисної домовленості представника однієї сторони (продавця) з другою стороною (покупцем).
Суди не надали належної оцінки наявності в діях відповідачів умислу на введення ОСОБА_1 в оману, з метою безоплатного заволодіння майном ОСОБА_1 , а також тому, що введення його в оману стосувалося обставин, які мають істотне значення стосовно природи оскаржуваних правочинів, прав та обов`язків його сторін, причинного зв`язку між введенням в оману та волевиявленням, адже ОСОБА_1 ніколи не мав бажання продавати земельну ділянку та садовий будинок на ній, і про це було відомо відповідачам. Протягом майже чотирьох років після укладення оскаржуваних договорів купівлі-продажу, до дня своєї смерті, ОСОБА_1 продовжував проживати у своєму будинку, ОСОБА_4 претензій до ОСОБА_1 щодо звільнення будинку та земельної ділянки не заявляв.
Доводи інших учасників справи
У відзивах на касаційні скарги, поданих до суду 27 та 28 лютого 2026 року, представник відповідачів - адвокат Бойчук Н. П., заперечує проти доводів представника ОСОБА_2 - адвоката Данилова Ю. В., просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2025 року без змін.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку, серія ЯЖ № 047038, ОСОБА_1 на підставі рішення Київської міської ради від 14 липня 2011 року № 806/6193 передано у власність земельну ділянку площею 0,0502 га, розташовану на АДРЕСА_1 , цільове призначення - ведення колективного садівництва; кадастровий номер земельної ділянки 8000000000:66:148:0141.
Згідно зі свідоцтвом про право власності від 20 грудня 2012 року, виданим Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), садовий будинок АДРЕСА_2 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .
Відповідно до копії довіреності від 20 травня 2015 року, посвідченої приватним нотаріусом Марчук К. В., зареєстрованої в реєстрі за № 439, ОСОБА_1 уповноважує ОСОБА_3 та/або ОСОБА_4 , як разом, так і кожного окремо, користуватися та розпоряджатися, в тому числі, подарувати ОСОБА_6 , земельну ділянку площею 0,0502 га, кадастровий номер 8000000000:66:148:0141, яка розташована на АДРЕСА_1 , цільове призначення: для ведення колективного садівництва, яка належить йому на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯЖ № 047038, виданого 11 вересня 2012 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації). Довіреність підписана Панченком П. Т.
Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 30 вересня 2016 року ОСОБА_1 , від імені якого діяв ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Марчук К. В. 20 травня 2015 року, за реєстровим № 439, відчужив ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0502 га, кадастровий номер 8000000000:66:148:0141, яка розташована на АДРЕСА_1 ; цільове призначення: для ведення колективного садівництва.
Відповідно до пункту 2 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30 вересня 2016 року продаж земельної ділянки вчинено за 127 799,00 грн, які покупець повністю сплатив продавцю. Договір підписаний продавцем (в особі представника) ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Марчук К.В., зареєстрований в реєстрі за № 802.
У матеріалах справи міститься витяг з Єдиного реєстру довіреностей щодо перевірки дійсності довіреності, датований 30 вересня 2016 року, № 32252935.
Відомості про право власності ОСОБА_4 на дану земельну ділянку внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, що підтверджується довідкою, сформованою 09 липня 2019 року.
Відповідно до копії довіреності від 06 грудня 2016 року, посвідченої приватним нотаріусом Марчук К. В., зареєстрованої в реєстрі за № 1067, ОСОБА_1 уповноважує ОСОБА_3 та/або ОСОБА_4 , як разом, так і кожного окремо, користуватися та розпоряджатися садовим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер в ДРРП 3226680000. Довіреність підписана ОСОБА_1 .
Згідно з договором купівлі-продажу від 22 грудня 2016 року ОСОБА_1 , від імені якого діяв ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Марчук К. В. 06 грудня 2016 року за реєстровим № 1067, відчужив ОСОБА_4 садовий будинок, загальною площею 112,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер в ДРРП 3226680000.
Відповідно до пункту 2 договору купівлі-продажу садового будинку продаж вчинено за 59 405,00 грн, які покупець повністю сплатив продавцю до укладення цього договору, що підтверджує продавець (в особі представника) своїм підписом на цьому договорі.
Договір підписаний продавцем ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Марчук К. В., зареєстрований в реєстрі за № 1142.
13 листопада 2019 року відповідачем ОСОБА_3 долучено до матеріалів справи № 755/12185/19 копію розписки ОСОБА_1 , в якій зазначається, що 20 травня 2015 року він надав ОСОБА_3 довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Марчук К. В. ОСОБА_3 , який діяв на підставі довіреності та за попередньою їх домовленістю продав земельну ділянку на АДРЕСА_1 , за ціною та умовами, що були ними узгоджені. Гроші від продажу земельної ділянки ОСОБА_3 передав йому в повному обсязі в сумі близько 128 000 грн. Моральних та матеріальних претензій до ОСОБА_3 він не має. Розписка не датована, викладена російською мовою, підписана ОСОБА_1 .
Представником позивача адвокатом Даниловим Ю. В. надано суду копію розписки ОСОБА_1 , в якій зазначається, що він підтверджує той факт, що ОСОБА_3 , на ім`я якого 20 травня 2015 року він видав довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Марчук К. В. та зареєстровану в рєєстрі за № 439, продав садовий будинок, загальною площею 112, 8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер в ДРРП 3226680000, ОСОБА_4 за ціною та на умовах, які були попередньо погоджені з ним. ОСОБА_3 гроші, отримані від продажу будинку, повернув йому у повному обсязі. Моральних та матеріальних претензій до ОСОБА_3 у нього немає. Розписка не датована, виготовлена друкарським шрифтом, містить підпис ОСОБА_1 .
До відповіді на відзив представником позивача долучено матеріали на підтвердження відкриття кримінального провадження № 12019100040008252 за частиною першою статті 190 КК України стосовно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо подій, викладених у позові.
Також долучено копію ухвали про відкриття провадження № 754/12559/18 (провадження № 2-о/754/468/18) за заявою ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 недієздатним та призначення її опікуном.
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2020 року провадження у справі № 754/12559/18 за заявою ОСОБА_2 про визнання фізичної особи недієздатною та призначення опікуна закрито на підставі пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України у зв`язку зі смертю ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З травня 2021 року у провадженні Дніпровського районного суду міста Києва перебувала справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Марчук К. В., Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання недійсними довіреності та договорів купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки (справа № 755/6326/21).
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 14 листопада 2022 року у справі № 755/6326/21 було призначено проведення посмертної судово-психіатричної експертизи, на вирішення якої експертам поставлено питання:
1) Чи хворів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , на психічну хворобу?
2) Чи розумів ОСОБА_1 значення своїх дій та міг керувати ними в момент вчинення ним 20 травня 2015 року правочину, а саме: підписання довіреності на право відчуження належної йому земельної ділянки?
3) Чи розумів ОСОБА_1 значення своїх дій та міг керувати ними в момент вчинення ним 06 грудня 2016 року правочину, а саме: підписання довіреності на право відчуження належного йому садового будинку?
Проведення експертизи доручено Державній установі «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України».
Для проведення експертного дослідження експертам надано матеріали цивільної справи № 755/6326/21 та медичну карту амбулаторного хворого № 969 з Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 від 19 липня 2018 року на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 березня 2023 року відновлено провадження у справі № 755/6326/21 у зв`язку з тим, що до суду надійшов висновок судово-психіатричної експертизи № 225 від 13 березня 2023 року.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12 червня 2023 року у справі № 755/6326/21 позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України. 
Згідно з висновком судово-психіатричного експерта від 13 березня 2023 року № 225, складеного експертами Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України», встановлено, що:
1) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , на момент вчинення ним (правочину) довіреності на право відчуження належної йому земельної ділянки 20 травня 2015 року, а також на момент вчинення ним 06 грудня 2016 року правочину, а саме підписання довіреності на право відчуження належного йому садового будинку, не виявляв ознак психічного розладу, за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. Відповідно до медичної карти амбулаторного хворого № 969 з Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 вперше у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , психічний розлад - Органічне ураження ЦНС судинного ґенезу з наростаючим недоумством, зафіксовано психіатром 19 липня 2018 року;
2) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , на момент вчинення ним правочину, а саме 20 травня 2015 року, за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними;
3) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , на момент вчинення ним правочину, а саме 06 грудня 2016 року, за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.
З клопотанням про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи у справі № 755/12185/19 сторони не зверталися.
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
За змістом статей 317, 318 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Судами попередніх інстанцій встановлено і не спростовується матеріалами справи, що ОСОБА_1 належали земельна ділянка площею 0,0502 га (кадастр. №8000000000.66:148:0141) та садовий будинок, площею 112,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .
20 травня 2015 року ОСОБА_1 видав на ім`я ОСОБА_3 та/або ОСОБА_4 нотаріально посвідчену довіреність на розпорядження земельною ділянкою (вкл. продаж/дарування), а 06 грудня 2016 року - аналогічну довіреність щодо садового будинку.
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
У цій справі правовою підставою позову визначено одразу декілька статей ЦК України, які встановлюють недійсність правочину: статтю 225 ЦК України - «Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними», статтю 229 ЦК України - «Правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки», статтю 230 ЦК України - «Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману». Крім того, позивач посилався на порушення відповідачами вимог цивільного законодавства України щодо представництва (статті 238, 239, 241 ЦК України). 
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Згідно з частиною першою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
Відповідно до статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
Повірений зобов`язаний: повідомити довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення (стаття 1006 ЦК України).
У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Як передбачено частиною першою статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19)).
Як вбачається з частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».
Відповідно до статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.
Тлумачення змісту статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо).
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».
Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.
Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 205/4829/17 (провадження № 61-15347св19), від 01 лютого 2023 року у справі № 755/17313/17 (провадження № 61-20436св21), від 18 жовтня 2023 року у справі № 450/2150/13-ц (провадження № 61-9199св23).
У постанові Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі № 910/9879/18 зазначено, що під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступати не можуть. У разі обману наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тобто обман має місце, коли задля вчинення правочину або надається неправильна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено. Усі ці обставини - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі статті 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Отже позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року в справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19) вказано, що «відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Таким чином, положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що включення в договір купівлі-продажу положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір. Тому Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 308/13400/14-ц від 21 березня 2018 року, та у справі № 361/558/15-ц від 17 квітня 2019 року».
Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (постанова Верховного Суду від 22 червня 2020 року у справі № 177/1942/16-ц).
У постанові Верховного Суду від 30 серпня 2022 року у справі № 234/11122/18 зазначено, що згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними визначенні у статті 225 ЦК України.
Частинами першої, другої цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.
Для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідно обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи.
У постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15 зазначається, що розгляд вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно з частиною першою статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Встановлено, що на момент видачі  ОСОБА_1 оспорюваних довіреностей, якими передбачено право відповідачів, у тому числі розпоряджатися спірними об`єктами, він діяв добровільно, не перебував у безпорадному стані, міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.
При цьому дії ОСОБА_1 щодо уповноваження відповідачів діяти від свого імені мають послідовний характер, оскільки довіреність на розпорядження земельною ділянкою (вкл. продаж/дарування) видано ним 20 травня 2015 року, а щодо садового будинку - 06 грудня 2016 року.
У свою чергу, стороною позивача не доведено факт введення відповідачами ОСОБА_1 в оману при вчиненні спірних правочинів, зокрема, недобросовісність відповідачів, умисел ввести в оману другу сторону щодо істотних обставин правочинів, природи договорів чи прав/обов`язків, щоб спонукати її до укладення правочину.
Матеріали справи не містять доказів на підтвердження відсутності волевиявлення ОСОБА_1 на відчуження спірного нерухомого майна шляхом укладення договорів купівлі-продажу. Правочини щодо відчуження майна вчинені ОСОБА_3 на підставі виданих ОСОБА_1 довіреностей та в межах наданих йому повноважень.
ОСОБА_1 не заперечував отримання коштів від ОСОБА_3 , факт підписання ОСОБА_1 розписок під час розгляду справи не спростовано.
Докази на підтвердження того, що оспорювані правочини вчинені  ОСОБА_1 за межами його цивільної дієздатності, у матеріалах справи відсутні.
Посилання сторони позивача на те, що ОСОБА_1 при розпорядженні власним майном не усвідомлював своїх дій, спростовується висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 13 березня 2023 року № 225.
Так, за результатами проведеного експертного дослідження експертами зроблено такі висновки: ОСОБА_1 на момент вчинення ним (правочину) довіреності на право відчуження належної йому земельної ділянки 20 травня 2015 року, а також на момент вчинення ним 06 грудня 2016 року правочину, а саме підписання довіреності на право відчуження належного йому садового будинку, не виявляв ознак психічного розладу, за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. ОСОБА_1 на момент вчинення ним правочину, а саме 20 травня 2015 року та 06 грудня 2016 року за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.
Також не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами обставини існування зловмисної домовленості між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 при укладенні спірних правочинів, та виникнення через це несприятливих наслідків для ОСОБА_1 , як довірителя.
Таким чином, оскаржувані правочини були вчинені  ОСОБА_1 за добровільної згоди сторін, в межах повноважень, наданих довіреністю ОСОБА_1 , а розписки свідчать про відплатність договорів.
Зазначене унеможливлює кваліфікацію укладених правочинів недійсними за статтями 225, 229, 230, 238, 241 ЦК України.
Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені судами обставини по суті спору та переважно зводяться до необхідності переоцінки доказів, які були предметом дослідження судів попередніх інстанцій.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Суди правильно застосували норми матеріального права в частині вирішення спору по суті та не допустили порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржених судових рішень. Суди зробили обґрунтовані висновки по суті спору з урахуванням доказів, наданих сторонами. 
Посилання заявниці на неврахування судами висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, що зазначені у касаційній скарзі, колегія суддів відхиляє, оскільки висновки судів, зроблені за наслідками розгляду справи по суті, узгоджуються з нормативно-правовим обґрунтуванням та правовими висновками, викладеними у наведених у касаційній скарзі постановах.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскільки колегія суддів встановила, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в незміненій апеляційним судом частині та постанова апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, то відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України їх необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Данилова Юрія Валентиновича, залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2025 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк 

Г. В. Коломієць

Д. Д. Луспеник