СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА  
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/3683/26
пр. № 2/759/7032/26
01 червня 2026 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді: Петренко Н.О. 
за участю секретаря судових засідань Чумак В.А.
представника позивача Кулєшова В.Л.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнанння права власності за набувальною давністю,
ВСТАНОВИВ:
І. Зміст позовних вимог.
У лютому 2026 року позивачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Кулєшов В.Л., звернулася до суду з позовом до Київської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вказана квартира була надана її дядькові ОСОБА_2 на підставі ордера № 5241 від 28.04.1972 року, виданого УПТК тресту КГС-3 «Головкиївміськбуд» у зв`язку з трудовими відносинами. З вересня 1990 року позивачка вселилася до квартири на запрошення дядька, проживала разом із ним та здійснювала за ним догляд до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті позивачка залишилася проживати в цій квартирі разом зі своєю родиною, вважаючи себе її повноправним володільцем.
Позивачка зазначає, що протягом понад 30 років вона володіє майном відкрито, безперервно та добросовісно, сплачує комунальні послуги, здійснювала ремонти, а будь-які інші спадкоємці чи претенденти на майно відсутні. Жодних правочинів щодо найму чи іншої легалізації користування житлом із нею не укладалося. 31 липня 2025 року будинок зазнав пошкоджень внаслідок ракетного обстрілу рф, через що позивачка тимчасово проживає за іншою адресою, проте за повідомленнями органів влади будинок підлягає відновленню. Посилаючись на статтю 344 ЦК України, позивачка просила визнати за нею право власності на зазначену квартиру за набувальною давністю.
ІІ. Процесуальні рішення у справі.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23 лютого 2026 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 13.05.2026 року закрито підготовче засідання та призначено розгляд справи по суті.
ІІІ. Позиції учасників судового провадження.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. У своїх поясненнях зазначив, що предметом спору є визнання за позивачкою права власності на однокімнатну квартиру за набувальною давністю. Посилався на те, що позивачка є добросовісним володільцем спірного майна, була вселена до квартири за пропозицією свого дядька, тривалий час відкрито та безперервно проживає у квартирі, сплачувала комунальні послуги, брала участь у поліпшенні умов проживання та утриманні квартири. Зазначив, що доводи, викладені у відзиві та письмових поясненнях відповідача, є перебільшеними та спрямованими на перешкоджання реалізації позивачкою права на оформлення права власності на спірне житло. Просив визнати за позивачкою право власності на квартиру за набувальною давністю.
Відповідач Київська міська рада подала до суду письмовий відзив, у якому проти задоволення позову заперечувала у повному обсязі. Відповідач зазначив, що вселення та користування жилим приміщенням у будинках державного та комунального фонду на момент вселення ОСОБА_2 регулювалося нормами ЖК Української РСР, відповідно до яких єдиною підставою для вселення є ордер, а користування здійснюється на підставі договору найму. Оскільки вселення позивачки відбулося як члена сім`ї на підставі згоди основного наймача, факт такого титульного користування майном повністю виключає можливість застосування положень статті 344 ЦК України. Крім того, відповідач наголосив на відсутності обов`язкової умови набувальної давності добросовісності заволодіння, оскільки позивачка достеменно знала про неправомірність безтитульного володіння чужим майном. На підставі викладеного відповідач просив відмовити у задоволенні позову та проводити розгляд справи за відсутності представника КМР.
ІV. Фактичні обставини встановлені судом та норми права,які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи.
Судом встановлено, що однокімнатна квартира АДРЕСА_1 була надана ОСОБА_2 на підставі ордера.
ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 . 
Відповідно до матеріалів справи та довідки про місце реєстрації, позивачка на теперішній час зареєстрована за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_2 . 
Позивачка надала суду докази тривалого користування спірною квартирою до моменту її пошкодження, проте квартира перебуває у статусі об`єкта державного чи комунального житлового фонду, а правовстановлюючих документів на неї на ім`я позивачки не видавалося. 
У статті 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Тобто, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15 та 16 Цивільного кодексу України, а також з частини 4 статті 344 Цивільного кодексу України.
У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.
Аналогічна правова позиція зазначена у пункті 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від
07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».
Частиною 1 статті 344 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, або рухомим майном - протягом п?яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
За змістом статті 2 Цивільного кодексу України, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими можуть бути фізична особаабо юридична особа, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Відповідно до правового висновку, якого дійшла Велика палата Верховного Суду у Постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18), правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Він ґрунтується на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 Цивільного кодексу України.
За змістом статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння протягом строку, який складає не менше 10 років, добросовісність заволодіння майном, факт володіння спірним майном.
Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як ознаки набувальної давності за статтею 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб?єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов?язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
За змістом частини 5 статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне.
Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року, або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини 3 статті 344 Цивільного кодексу України).
У частині 2 статті 344 Цивільного кодексу України передбачено, що набувальна давність не переривається, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним спадкоємцем (правонаступником), оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.
Принцип відкритості володіння майном передбачає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому, володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння і має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 14 травня 2019 року по справі №910/17274/17, зазначила, що оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю.
Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб?єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.
Таким чином, для набуття права власності за набувальною давністю необхідною є сукупність таких умов: добросовісне заволодіння чужим майном, відкритість та безперервність володіння, сплив установленого законом строку, а також відсутність правових підстав для володіння таким майном.
Разом з тим, однією з основних та обов`язкових умов застосування положень статті 344 ЦК України є саме добросовісність заволодіння майном.
Під добросовісністю володіння слід розуміти таке фактичне заволодіння чужим майном, за якого особа на момент отримання майна не знала і не могла знати про відсутність у неї правових підстав для набуття права власності на це майно. Добросовісний володілець повинен бути переконаний, що майно належить йому правомірно та що відсутні інші особи, які мають права на це майно.
Добросовісність передбачає, що володілець майна в момент його заволодіння не знав і не повинен був знати про неправомірність такого заволодіння. Якщо ж володілець знає або повинен знати про неправомірність чи безтитульність заволодіння чужим майном, він не може набути на нього право власності за набувальною давністю, оскільки відсутня безумовна умова закону добросовісність. 
Позивачка знала, що квартира їй не належить, правовстановлюючих документів на неї вона не має, а квартира належить державі чи територіальній громаді на правах житлового фонду. Таким чином, її володіння майном після 1995 року не може вважатися добросовісним у контексті ст. 344 ЦК України, оскільки вона усвідомлювала безтитульність свого перебування в житлі. 
Той факт, що на момент розгляду справи позивачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , додатково підтверджує відсутність сталого юридичного титулу користування спірним б`єктом.
Відповідачем у відзиві, зазначено, що процедура вселення та користування житлом у державному чи громадському житловому фонді регулювалася нормами ЖК України. Єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення є ордер , а користування здійснюється на підставі договору найму. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами та несуть обов`язки, що випливають з договору найму. 
З матеріалів справи неможливо встановити правову природу набуття у користування ОСОБА_1 спірну квартиру. Тобто характер користування спірною квартирою не передбачений нормами житлового кодексу. 
Факт титульного володіння майном виключає можливість застосування положень статті 344 ЦК України та задоволення пред`явленого на її підставі позову. Оскільки підстави вселення а подальше проживання у квартирі без переоформлення договору найму не змінює правової природи її користування майном і не перетворює його на володіння власним майном у розумінні цивільного права. 
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивачкою не доведено наявності правових підстав для визнання за нею права власності на комунальне майно за набувальною давністю. Тривале проживання, оплата комунальних послуг та ремонт квартири самі по собі не є достатніми підставами для виникнення права приватної власності на об`єкт житлового фонду. 
За таких обставин, суд повно та всебічно з`ясував обставини справи, оцінив аргументи відповідача, викладені у відзиві та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. 
V. Розподіл судових витрат між сторонами.
Згідно зі статтею 141 ЦПК України, у разі відмови в задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача та відповідачем не відшкодовуються.. 
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 328, 344 ЦК України, суд, 

УХВАЛИВ:
У задоволенні позову  ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнанння права власності за набувальною давністю - відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя   Н.О. Петренко