КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ

Справа № 947/24612/24
Провадження № 2/947/157/26
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27.04.2026 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого – судді Калініченко Л.В.
при секретарі Матвієвої А.В.,
за участю:
позивача – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 
до ОСОБА_2 
про стягнення грошової компенсації за частку у спільному сумісному майні подружжя,
ВСТАНОВИВ:
Позивач – ОСОБА_1 12.08.2024 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за частку у спільному сумісному майні подружжя, в якому просить суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти в сумі 351750,00 грн., що дорівнює вартості частки транспортного засобу марки «TOYOTA PRADO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належав на праві спільної сумісної вартості та був одноособово проданий відповідачем.
В обґрунтування позову, позивач посилається на те, що він та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.04.1994 року по 17.04.2014 року, за період перебування в якому вони спільно за спільні кошти придбали транспортний засіб марки «TOYOTA PRADO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який був зареєстрований на ім`я відповідачки – ОСОБА_2 . За наслідком чого, позивач зазначає, що транспортний засіб марки «TOYOTA PRADO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , належить до спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як колишнього подружжя, частки в якому кожного з них є рівними, по . В подальшому, як стверджує позивач, нещодавно він дізнався, що ОСОБА_2 після розірвання шлюбу 16.06.2015 року, одноособово, без його згоди та повідомлення, здійснила відчуження вказаного транспортного засобу марки «TOYOTA PRADO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , за наслідком чого отримала від продажу майна орієнтовно 23000,00 доларів США, які визначені позивачем в еквіваленті 484352,40 грн. Додатково позивач зазначає, що крім відсутньої інформації про одноособовий продаж відповідачкою вказаного транспортного засобу, який був спільною сумісною власністю, без його згоди, ОСОБА_2 також не передала позивачу частку коштів отриманих від продажу майна, за належну йому - ОСОБА_1 частку в цьому майні. В обґрунтування вартості заявленого розміру компенсації, позивач зазначає, що виходячи з відкритих джерел в мережі інтернет середньо ринкова вартість подібного транспортного засобу, який був відчужений відповідачкою, наразі становить 703500,00 грн., а відтак частка розміру компенсації за частку у спільному сумісному майні подружжя, яка підлягає поверненню відповідачем позивачу, на думку останнього становить 351750,00 грн.
Вказані обставини зумовили звернення позивача до суду з цим позовом.
У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л.В.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 14.08.2024 року вказану позовну заяву залишено без руху.
19.08.2024 року представником позивача надано до суду заяву на усунення недоліків пред`явленого позову.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 30.08.2024 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.
31.01.2025 року до суду від представника відповідачки ОСОБА_2 – адвоката Артем`євої К.М. надійшов до суду відзив на позовну заяву, в якому остання просить суд відмовити у задоволенні позову, з посиланням на його необґрунтованість та безпідставність.
Так, в обґрунтування заперечень проти задоволення позову, представник відповідачки посилається на те, що дійсно сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, якій був розірваний 17.04.2014 року. Після розірвання шлюбу, відповідачка переїхала проживати у Ізраїль, до свого двоюрідного брата ОСОБА_3 , та у червні 2015 року, повернулась до України саме для продажу даного автомобіля, тому відповідач попросила позивача найти покупця, саме до її приїзду. Позивач звернувся до свого однокласника ОСОБА_4 , якій і знайшов покупців. За наслідком чого, як стверджує представник відповідачки, спірний транспортний засіб «TOYOTA PRADO», д.н.з. НОМЕР_1 ., був відчужений за письмовим погодженням позивача. Також, представник зазначає, що після продажу автомобіля, 4000 доларів США були передані ОСОБА_5 , матері ОСОБА_1 , свідком чого була ОСОБА_6 , тоді ще наречена позивача - ОСОБА_7 , а інші кошти, які залишились були передані спільному сину ОСОБА_8 , якій на той час навчався у США. 
Додатково представник відповідачки посилається на те, що за час перебування у шлюбі, позивач та відповідач, також купили автомобіль марки «FIAT», модель «GRANDE PUNTO», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який за їх спільною домовленістю у 2014 році був переданий відповідачем позивачу для власного користування, тому була видана на той час генеральна довіреність з правом продажу. Потім у 2017 році відповідачка перед виїздом на постійне місце проживання у США надала позивачу ще одну довіреність 04.07.2017 року з правом продавати даний автомобіль, строком на 5 років. У 2023 році позивач знову звернувся з проханням до відповідача стосовно надання доручення для продажу даного автомобіля, за наслідком чого, як вказує сторона відповідача, 10.04.2023 року відповідачка знову надала довіреність для продажу автомобіля. 
У зв`язку з чим, представник відповідачки стверджує, що колішне подружжя, ще у 2014 році вирішили питання стосовно розподілу майна після розірвання шлюбу, а позивачу було достеменно відомо про продаж спірного автомобіля «TOYOTA PRADO» у 2015 році, що додатково на думку сторони відповідача свідчить і про безпідставність заявлених вимог, так і про пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом, у зв`язку з чим представник відповідача просить суд застосувати відповідні наслідки.
12.02.2025 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій представник вважає недоведеними доводи сторони відповідача та вважає наявними підстави для задоволення позову.
В обґрунтування заперечень проти доводів сторони відповідача, представник позивача посилається на те, що у відзиві відповідачка не заперечує щодо того, що автомобіль марки «Toyota Land Cruiser Prado», VIN код - НОМЕР_3 , державний реєстраційний номер НОМЕР_1 : є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; був проданий без згоди на те позивача; був проданий за суму, що складає не менше 23 000 доларів США. Твердження відповідачки про нібито усну згоду позивача на продаж автомобіля, представник позивача вважає безпідставними і такими, що не підтверджується жодними доказами. Щодо передачі 4000 доларів США матері позивача, представник позивача також вважає недоведеними, оскільки не є підтвердженими належними доказами, а відтак є голослівними.
Щодо доводів сторони відповідачів про інший транспортний засіб марки «FIAT», реєстраційний номер НОМЕР_2 , представник позивача вважає, що доручення відповідачкою вищезазначених прав позивачеві на підставі довіреності, не є безумовною підставою вважати, що вона видана з метою продажу автомобіля, а тим більше, що між сторонами добровільно було вирішено питання поділу спільного сумісного майна. Окрім зазначеного, сторона позивача зазначила, що дійсно відповідачка залишила на користування позивачеві автомобіль марки «FIAT» та виїхала за кордон, проте він не проданий, а сторони не обговорювали та не узгоджували продаж цього автомобіля.
У зв`язку з чим, представник позивача вважає доводи сторони відповідачів в заперечення проти задоволення позову недоведеними та безпідставними.
13.02.2025 року сторона відповідача надала до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких вважає доводи сторони позивача недоречними, безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам між сторонами.
12.03.2025 року судом у підготовчому судовому засіданні було ухвалено прийняти вищевказані заяви сторін по справі по суті справи, задоволено заяву представника позивача про виклик і допит свідків. Заяву сторони відповідача про допит свідків, залишено відкритим. Також, тієї ж дати, судом було ухвалено закрити стадію підготовчого провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
05.06.2025 року представником відповідача подано клопотання про долучення до матеріалів справи письмових пояснень ОСОБА_9 , як свідка.
13.10.2025 року судом в судовому засіданні у задоволенні вказаного клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, яке подано до суду 05.06.2025 року, відмовлено.
Тієї ж дати, в судовому засіданні судом було проведено за заявою сторони позивача допит свідка – ОСОБА_10 .
24.11.2025 року представником відповідачки надані до суду додаткові пояснення, в яких представник за наслідком допиту свідку, зазначає про наявність к позивачу питань з приводу спірних правовідносин та вважає безпідставними заявлені позовні вимоги.
01.12.2025 року до суду надійшло від позивача клопотання про відкладення судового засідання, з посиланням на те, що він - ОСОБА_1 призваний по мобілізації до військової служби в Збройних Силах України, а починаючи з 28.11.2025 року перебуває у відряджені до особливого відрядження в іншому регіоні України. З посиланням на вказані обставини, з зазначенням що підстави неможливості прийняття участі у розгляді справи не залежать від волі позивача, позивачем зазначено про неможливість прийняття участі у подальших слуханнях по справі, однак маючи намір приймати участь в судових засіданнях, позивач зазначив, що за наслідком закінчення терміну відрядження та можливість бути присутнім на судових засіданнях по справі, ним буде повідомлено суд.
За наслідком розгляду клопотання позивача, 09.12.2025 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою зупинено провадження по цивільній справі №947/24612/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації вартості частки спільного сумісного майна до припинення перебування ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. Зобов`язано ОСОБА_1 повідомити суд про припинення підстав, які слугували підставою для зупинення провадження у справі.
06.03.2026 року через систему «Електронний суд» надійшла заява позивача - ОСОБА_1 про поновлення провадження по справі, в якій останній також повідомив суд про закінчення терміну відрядження, яке тривало з 27.11.2025 року по 20.02.2026 року.
Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 10.03.2026 року поновлено провадження у справі та призначено дату, час і місце розгляду справи у відкритому судовому засіданні.
У судове засідання призначене на 14.04.2026 року з`явився позивач, який позовну заяву підтримав та просив суд задовольнити.
Відповідачка та її представник у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином. Однак, 14.04.2026 року до суду від представника відповідачки надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.
Приймаючи вищевикладене в цілому, а також враховуючи строки розгляду справи, думку позивача, судом було ухвалено провести розгляд в судовому засіданні 14.04.2026 року за наявною явкою учасників справи та за відсутності сторони відповідача.
За наслідком розгляду даної справи, суд перейшовши до стадії ухвалення судового рішення та у відповідності до положень ч.1 ст. 244 ЦПК України відклав судове засідання до 27.04.2026 року о 10 год. 00 хв. для ухвалення та проголошення судового рішення.
Про дату, час і місце судового засідання з проголошення судового засідання, учасники справи повідомлялись належним чином.
Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд вважає позов ОСОБА_1 не підлягаючим задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.04.1994 року, що підтверджується записом про реєстрацію шлюбу у паспорті громадянина України виданого на ім`я позивача, що додатково визнано обома сторонами у справі.
Вказаний шлюб між сторонами розірвано 17 квітня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис №73, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 від 17.04.2014 року, що додатково визнано обома сторонами у справі.
У відповідності до Територіального сервісного центру МВС №5141 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях (Філія ГСЦ МВС) від 06.07.2024 року повідомлено, що 13.07.2010 року в ТСЦ №5141 РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області, транспортний засіб марки «TOYOTA PRADO», 2007 року випуску, об`єм двигуна 3956 куб.см., придбаний в торгівельній організації був зареєстрований за ОСОБА_2 та 16.06.2015 року у ВРЕР №1 (м. Одеса) вищезазначений транспортний засіб був знятий з обліку для реалізації ОСОБА_2 .
Відповідачкою під час розгляду справи були визнані доводи сторони позивача, що вказаний транспортний засіб марки «TOYOTA PRADO», 2007 року випуску, дійсно був придбаний в період перебування у шлюбі з позивачем, мав реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , та у 2015 році був нею відчужений.
Як зазначає позивач, вказаний транспортний засіб був відчужений відповідачкою без його згоди, без погодження ціни та за наслідком його продажу отримані грошові кошти в рахунок його частки в цьому майні, яка становить , відповідачкою йому передані не були, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд також застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
За правилами ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
Як зазначив Верховний Суд у Постанові від 21.07.2021 у справі № 591/692/19, тлумачення ст.60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом з тим, така презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Судом встановлено та відповідачем не спростовувалось, що спірний автомобіль «TOYOTA PRADO», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , було придбано в період перебування сторін у шлюбі, за спільні кошти подружжя, який було зареєстровано на праві власності на ім`я відповідачки. Жодною зі сторін у справі не доведено, що вказаний транспортний засіб належав на праві особистої приватної власності на підставі статті 57 СК Україні.
Отже, спірний автомобіль «TOYOTA PRADO», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , належав сторонам у справі, як колишньому подружжю, на праві спільної сумісної власності.
Також частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а при його відчуженні й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18).
Жодною зі сторін по справі не наголошувалось і не доведено підстав від відступу від рівності часток одного з колишнього подружжя у спірному автомобілі «TOYOTA PRADO», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , за наслідком чого суд доходить до висновку, що вказаний транспортний засіб належав сторонам у справі на праві спільної сумісної власності, частки в якому кожної зі сторін у справі, як колишнього подружжя, є рівними по .
Судом встановлено, що в свою чергу також було визнано сторонами у справі, що після розірвання шлюбу між сторонами, відповідачкою – ОСОБА_2 , на ім`я якої був зареєстрований спірний транспортний засіб, були вчинені дії з продажу цього автомобіля марки «TOYOTA PRADO», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним Кодексом України.
Суд зазначає, що поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України.
З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.
Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Розв`язуючи даний спір, суд виходить з того, що правовідносини колишнього подружжя щодо майнових прав на спільно набуте майно після розірвання шлюбу, регламентується нормами Цивільного Кодексу України.
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Частиною третьою статті 65 СК України встановлено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Частиною четвертою статті 369 ЦК України встановлено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
У постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц (провадження № 61-10442св18), від 09 грудня 2020 року у справі № 301/2231/17 (провадження № 61-5392св19), від 07 квітня 2021 року у справі № 402/849/18 (провадження № 61-8383св19), в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) суд касаційної інстанції дійшов таких висновків:
- у справі №755/20923/14-ц: при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна;
- у справі №127/7029/15-ц: у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні;
- у справі № 301/2231/17: у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зазначено, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні. Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що оскільки спірний автомобіль придбаний сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, то це майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідач здійснив продаж транспортного засобу без повідомлення про це позивача та без отримання її згоди, тому має відшкодувати останній 1/2 частину його вартості, визначену відповідно до висновку (акта) експертної оцінки, за яким вартість транспортного засобу становить 132 500 грн.;
- у справі № 402/849/18: у разі, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Визначаючи розмір компенсації вартості частки автомобіля, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що у договорі купівлі-продажу автомобіля визначена вартість його продажу. Водночас суди не врахували, що у договорі купівлі-продажу спірного автомобіля його ціна визначається за згодою сторін, яка може не відповідати його дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний був врахувати дійсну його вартість. Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди безпідставно не застосували до спірних правовідносин правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Звертаючись до суду з позовом, позивач на обґрунтування вартості спірного автомобіля надала звіт про оцінку майна, за яким середня ринкова вартість транспортного засобу становить 489 530 грн. Відповідач на спростування розміру ринкової вартості автомобіля інших доказів суду не надав, не звертався із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, не надав суду заперечень щодо звіту про оцінку транспортного засобу, а тому Верховний Суд дійшов висновку, що саме ці обставини, з`ясовані судами на підставі звіту, підлягали врахуванню ними під час визначення належного розміру компенсації частини спільного майна колишнього подружжя.
Відповідно до ст. положень ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 76 ЦПК України).
При цьому, згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Приймаючи вищевикладене в цілому, судом встановлено, що сторонам по справі на праві спільної сумісної власності, як подружжю, належав транспортний засіб марки «TOYOTA PRADO», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , частки в якому між ними є рівними, однак був зареєстрований за відповідачкою, якою він в подальшому був проданий за наслідком чого 16.06.2015 року перереєстрований на іншу особу.
Позивачем у даній справі визначено середньо ринкову вартість тотожному до спірного транспортного засобу, станом на час звернення до суду з позовом, в сумі 703500,00 грн., що згідно з курсом НБУ станом на час звернення позивача до суду з позовом – 12.08.2024 року, виходячи з 1 долар США = 41,1190 грн., становить еквівалент 17108,87 доларів США.
На підтвердження визначення вказаної вартості позивачем надано до суду роздруківку з сайту «Авто Ріа» про середньо ринкова вартість транспортного засобу «TOYOTA PRADO», 2007 року випуску, в сумі 17035,00 грн., та роздруківку з трьома оголошеннями продажу транспортних засобів «TOYOTA PRADO», різних років випуску, а саме 2010 року в сумі 17850,00 доларів США, 2019 року в сумі 38900,00 доларів США, 2008 року в сумі 15300,00 доларів США.
Однак, судом не приймаються вказані докази в якості належних доказів на підтвердження визначення середньо ринкової вартості тотожного за характеристиками спірному транспортному засобу, станом на час звернення до суду з позовом, оскільки надана до суду роздруківка з вебсайту «Авто Ріа» не містить інформації про застосовані критерії визначення вартості відповідного транспортного засобу, інформації про виконання її належним суб`єктом оціночної діяльності, а надані до суду роздруківки оголошень про продаж аналогічної марки транспортного засобу не є тотожними, оскільки стосуються продажу транспортних засобів за іншими роками випуску починаючи з 2008 року по 2019 рік, що не є тотожнім до спірного транспортного засобу, який є 2007 року випуску.
Будь-яких належних доказів на підтвердження визначення ринкової вартості спірного транспортного засобу, або середньо ринкової вартості тотожного за параметрами, характеристиками, якостями до спірного транспортного засобу, станом на час розгляду справи, до суду не надано, як і не заявлялось позивачем жодних клопотань щодо проведення судової автотранспортної експертизи, як і доказів на підтвердження витребування відповідного договору купівлі-продажу на підставі якого було вчинено продаж спірного транспортного засобу.
З приводу доводів сторони позивача про продаж спірного транспортного засобу поза його волею, без узгодження ціни продажу, без повідомлення позивача та не отримання ним коштів від продажу цього транспортного засобу, суд також оцінює критично виходячи з наступного.
Так, судом під час розгляду справи за заявою сторони позивача було здійснено допит в якості свідка – ОСОБА_10 , яка під час допиту надала свідчення, що знає сторін по справі, як колишнє подружжя, з якими вона мешкала в одному будинку. Свідку відомо, що дружина ОСОБА_11 , після розірвання шлюбу між ними, виїхала поза межі державного кордону України у 2014-2015 роках. Про продаж транспортного засобу подружжя марки «Тойота» свідок дізналась випадково під час воєнного стану у 2022-2023 роках, оскільки позивач – ОСОБА_1 під час зустрічей з нею, повідомляв інформацію про здійснення його колишньою дружиною продажу транспортного засобу, після чого він отримав від колишньої дружини 3000,00 доларів США. Як зазначав свідок, ОСОБА_11 стало відомо про продаж транспортного засобу у 2022 році зі слів відповідачки. Також ОСОБА_11 розповідав, що продаж транспортного засобу було здійснено за 23000 доларів США. 
В судовому засіданні 14.04.2026 року позивачем ОСОБА_11 особисто було визнано, що свідчення свідка ОСОБА_10 відповідають дійсності та ним дійсно було отримано від дружини – ОСОБА_2 у 2017-2018 роках грошові кошти в сумі 3000,00 доларів США, за продаж спірного транспортного засобу.
Зазначені обставини в цілому спростовують доводи позивача викладені у позові про необізнаність щодо продажу відповідачкою спірного транспортного засобу до отримання відповіді з ТСЦ МВС №5141, що мало місце 06.07.2024 року та спростовують доводи про неотримання коштів від продажу цього автомобіля.
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Добросовісність (пункт 6статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Згідно ч.ч. 2-4 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. 
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При вищевикладених обставинах, проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, надавши їм оцінку, суд вважає, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та недоведеними, за наслідком чого у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити за недоведеності вимог.
Щодо зазначеної відповідачем вимоги про пропуск позивачем строку позовної давності звернення до суду із позовом суд зазначає наступне.
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц, від 07.11.2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 05.12.2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 07.08.2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18.12.2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134)).
Таким чином, встановивши необґрунтованість позовних вимог, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову по суті заявлених вимог без застосування наслідків пропуску позовної давності звернення до суду із позовною заявою.
Ухвалюючи рішення суду в даній справі, судом враховується, що Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати в силу вимог статті 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають.
З урахуванням вищевикладеного та керуючись ст.ст. 1-18, 76-89, 141, 261, 263, 264, 265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ), про стягнення компенсації вартості частки спільного сумісного майна – відмовити.
Рішення може бути оскаржено шляхом подання до Одеського апеляційного суду апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження  рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 27.04.2026 року.

Головуючий        Л. В. Калініченко