Провадження № 2/522/974/26
Справа № 522/23971/25-Е

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 травня 2026 року     м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси 
у складі: судді - Бондар В.Я.,
за участю секретаря судового засідання - Костинюк В.В.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна», ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
Позивачка 30.10.2025 через систему «Електронний суд» звернулася до Приморського районного суду м.Одеси з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна», ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000 000 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ФОП ОСОБА_1 з січня 2020 року на підставі договору №30/01-2БС надавала ТОВ «БІІР Україна» послуги в сфері бухгалтерського обліку та консультування. На тлі довготриваючого професійного спору між ОСОБА_1 та ТОВ «БІІР Україна» щодо сплати податків та банкрутство у справі №916/3046/25, відповідачі розпочали цілеспрямовану та грубу кампанію дискредитації позивача. Факт поширення недостовірної інформації ТОВ "БІІР УКРАЇНА" зафіксовано у Листі вих. № 83-Л від 20.08.2025 року, який був поданий Відповідачем 1 до Господарського суду Одеської області. У цьому листі Позивач прямо називається "шахраєм" та "психічно хворою істотою", а дії Позивача – "примітивною підробкою" та "шахрайським епізодом". Факт поширення завідомо недостовірної інформації безпосередньо адвокатом Сердюковим Б.Л. зафіксовано у судовому засіданні 25.09.2025 (твердження про активне "кримінальне провадження" та що неминучий обвинувальний вирок суду у відношенні Позивача є "лише питанням часу"). Докази недостовірності заяви Відповідача 2 підтверджені відповідями поліції, які встановили відсутність ознак кримінального правопорушення. Такі твердження відповідачів є неправдивим фактом, а не оціночним судженням, порушують презумпцію невинуватості, завдають шкоду діловій репутації позивача як ФОП, яка займалася бухгалтерським та консультаційним супроводженням. Використання виразу «психічно хвора істота» є не лише медичним діагнозом, встановленим без повноважень, але й відвертою дегуманізацією. Також неправдивими в листі є твердження про те, що позивачка не зверталась з вимогами у період з 02.08.2022 по 02.08.2025. Поширення адвокатом Сердюковим Б.Л. в суді інформації про нібито наявне кримінальне провадження щодо викрадення ЕЦП, яка стосується позивача, спрямована на її дискредитацію як учасника судового процесу та кваліфікується як посягання на честь та ділову репутацію. Позивачка оцінює моральну шкоду у розмірі 2 000 000 грн, адже умисні, цинічні та тривалі дії Відповідачів, що включали примус до виконання неправомірних дій, а саме викривлення фінансової звітності з метою несплати належних податків та особистого збагачення керівника Відповідача 1, матеріальний та моральний тиск на позивачку та членів її родини, порушення в сфері поводження з персональними даними, втручання в особисте життя, порушення прав на приватне життя, постійні погрози переслідуванням з боку керівника Відповідача 1 та погрози Відповідача 2 відібрати за допомогою колекторів квартиру де прописані малолітні діти, звинувачення позивача у злочинах, до яких вона не причетна, образи та погрози, фактичне знущання в листуванні, де ОСОБА_1 називають психічно хворою, публічні висловлювання в судах направлені на підрив ділової репутації, завдали позивачу глибоких душевних страждань, емоційного стресу та значно порушили нормальний ритм життя позивачки.
Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 03.11.2025 клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору залишено без задоволення, позовну заяву залишено без руху, позивачу надано 10-денний строк для усунення недоліків позову.
Ухвалою від 10.11.2025 клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору залишено без задоволення, відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору у розмірі 14 049,92 грн до ухвалення судового рішення у цій справі. Відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 26.11.2025.
До суду 25.11.2025 надійшов відзив ТОВ «БІІР України» в особі директора Сіллесен Нільс Томас, згідно якого просить відмовити у задоволенні позову.
На обґрунтування відзиву зазначено, що твердження позивача про те, що «відповідач назвав її шахраєм» це суб`єктивна інтерпретація, оскільки у листі від 20.08.2025 немає кваліфікації її дій як вчинення конкретного кримінального правопорушення. ТОВ «БІІР Україна» використало оціночні судження використовуючи такі фрази як «у ТОВ «БІІР Україна» відсутній будь-який борг перед ФОП ОСОБА_1 , стверджувати протилежне може або шахрай, або психічно хвора істота», «оцінку цьому шахрайському епізоду буде окремо надано в рамках відповідної кримінальної справи» та «якщо будь які шахраї намагатимуться використати вказаний підроблений документ». Такі емоційні фрази використані для того, що показати, що ТОВ «БІІР Україна» не визнає акт звірки від 02.08.2022 та договір цесії від 31.07.2025. Такий лист є оціночним судженням щодо доказів а не позивачки. Крім того, відповідач вказує, що такий лист адресований двом особам, а тому не може бути розповсюдженням інформації. Адвокат Сердюков Б.Л. повідомив суд про наявність звернення до правоохоронних органів про викрадення флешки з електронно-цифровим підписом, що має безпосереднє значення для оцінки достовірності документів у справі №916/3046/25. Вказане твердження не може вважатися негативною інформацією відносно позивача. Моральна шкода задоволенню не підлягає з підстав недоведеності спричинення шкоди саме діями відповідачів, відсутності належних доказів, що підтверджують сам факт заподіяння моральних страждань. 
До суду 26.11.2026 надійшов відзив ОСОБА_2 , згідно якого просить відмовити у задоволенні позову, оскільки адвокат Сердюков Б.Л. у судовому засіданні озвучив інформацію клієнта ТОВ «БІІР Україна» про те, що клієнтом у 2023 році подані заяви про вчинення злочину. При тому, наявність чи відсутність вироку жодним чином не спростовує факт викрадення флешки, на якій були наявні ЕЦП ТОВ «БІІР Україна». Висловлювання адвоката у справі, зокрема, що виражають позицію клієнта не можуть бути підставою для притягнення адвоката до відповідальності. Позивачем здійснюється ототожнення адвоката з клієнтом внаслідок виконання адвокатом професійних обов`язків щодо представництва інтересів клієнт, зокрема, у судовій справі №9146/3046/25. Відповідач ОСОБА_2 не вчиняв жодної з дій, визначено у п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України, а, отже, відсутній юридичний склад правопорушення. Також вказує, що висловлювання у судовому процесі не є поширенням недостовірної інформації, такі дії повинні розглядатися в контексті дотримання процесуального закону щодо прав та обов`язків учасників процесу. Твердження позивачки про моральну шкоду не підтверджуються жодним доказом. Крім того, позивач допускає безпідставні припущення і звинувачення, зокрема: Відповідачі розпочали цілеспрямовану та грубу кампанію дискредитації Позивача; поширення завідомо недостовірної інформації; умисні, цинічні та тривалі дії Відповідачів; примус до виконання неправомірних дій; матеріальний та моральний тиск на мене та членів моєї родини; постійні погрози переслідуванням з боку керівника Відповідача 1; погрози Відповідача 2 відібрати за допомогою колекторів квартиру де прописані малолітні діти знущання в листуванні, також не підтверджуються жодним доказом, крім безпідставних припущень та бездоказових звинувачень позивача.
У зв`язку з відключенням електроенергії в приміщенні суду, розгляд справи у підготовчому засіданні 26.11.2025 відкладено на 15.01.2026.
У зв`язку з відключенням електроенергії в приміщенні суду, розгляд справи у підготовчому засіданні 15.01.2026 відкладено на 09.02.2026.
Ухвалою від 06.02.2026 задоволено заяву ОСОБА_2 про участь у засіданнях в режимі відеоконференції.
У підготовчому засіданні 09.02.2026 проведеному за участі ОСОБА_2 , який брав участь у засіданні в режимі відеоконференції, суд залишив без розгляду клопотання від 25.11.2025 про долучення доказу (а.с.35-36), у зв`язку з пропуском процесуального строку. Судом прийнято до провадження два відзива та відмовлено у прийнятті зустрічного позову через недоцільність спільного розгляду. Суд відмовив у задоволенні клопотання (а.с.52-54) про зловживання процесуальними правами, адже суд відмовив у прийнятті зустрічного позову. Суд залишив без розгляду клопотання від 26.11.2025 про долучення доказу (а.с.55-56), заява свідка від позивача та клопотання про витребування доказів також залишені без розгляду, з огляду на неможливість поновлювати пропущений процесуальний строк за власної ініціативи суду. Відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про залишення зустрічного позову без розгляду від 09.02.2026, адже вирішено питання про зустрічний позов. Також суд відмовив у прийнятті до провадження зустрічного позову ТОВ «БІІР Україна», який поданий до суду 06.02.2026. В результаті проведеного підготовчого засідання було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 26.03.2026.
Ухвалою від 24.03.2026 заяву ОСОБА_2 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції від 23.03.2026 повернуто без розгляду.
У судовому засіданні 26.03.2026 проведеному за участі Сердюкова Б.Л., задоволено клопотання позивача ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи, розгляд справи відкладено на 05.05.2026.
У судовому засіданні 05.05.2026 відмовлено у задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи, відмовлено у задоволенні клопотання ТОВ «БІІР України» про визнання явки позивача обов`язковою, клопотання про витребування доказів позивача повернуто без розгляду через пропуск процесуального строку. ОСОБА_2 , який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, заперечував проти позову.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлені належним чином.
Згідно ч.1 ст.244 ЦПК України після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні. У виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення.
Суд у судовому засіданні 05.05.2026 оголосив про перехід до стадії проголошення рішення та оголосив, що проголошення рішення відбудеться 19.05.2026 о 13:45 год.
15.05.2026 від ОСОБА_1 надійшло клопотання про відновлення судового розгляду, яке мотивоване тим, що позивачці треба професійна консультація адвоката, адже вона не маючи юридичної освіти не може самостійно визначити повний перелік доказів, що підлягають поданню. Протягом строк розгляду справи судом позивачем виявлено нові обставини, які не були предметом дослідження у судовому засіданні. Відповідач сам клопотав про перерву для участі позивача у судових дебатах, однак суд відмовиі у задоволенні клопотання, чим позбавив права позивачку виступити та надати суду свої аргументи. Призначений позивачу адвокат не зміг по стану здоров`я представляти її інтереси, тому ОСОБА_1 подала заяву про термінову заміну адвоката.
Суд не вбачає підстав для задоволення такого клопотання, з огляду на наступне.
Заявниця посилається на ст.243 ЦПК України, згідно якої, якщо під час судових дебатів виникає необхідність з`ясування нових обставин, що мають значення для справи, або дослідження нових доказів, суд постановляє ухвалу про повернення до з`ясування обставин у справі. Після закінчення з`ясування обставин у справі та перевірки їх доказами судові дебати проводяться в загальному порядку.
Стаття 243 ЦПК України застосуванню не підлягає, адже судові дебати проведені у судовому засіданні 05.05.2026 та суд перейшов до стадії ухвалення рішення.
Згідно ч.ч.2, 3 ст. 244 ЦПК України якщо під час ухвалення рішення виникає потреба з`ясувати будь-яку обставину шляхом повторного допиту свідків або вчинення певної процесуальної дії, суд, не приймаючи рішення, постановляє ухвалу про поновлення судового розгляду. Розгляд справи у випадку, встановленому частиною другою цієї статті, проводиться виключно в межах з`ясування обставин, що потребують додаткової перевірки.
У суду під час ухвалення рішення не виникло потреби з`ясувати будь-яку обставину.
Доводи заявниці про необхідність консультації з адвокатом суд вважає безпідставними, адже позов ОСОБА_1 подала 30.10.2025, тобто мала достатньо часу для консультації з адвокатом. Доводи позивачки про нові обставини не підтверджуються жодним доказом.
Разом з тим, суд звертає увагу на положення ч.5 ст.177 ЦПК України, згідно якої позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
Доводи заявниці про необхідність участі у судових дебатах не приймаються судом до уваги, оскільки ОСОБА_1 не з`явилася у жодне підготовче та судове засідання.
Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Отже, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам по справі, що участь у судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторони.
Таким чином, суд дійшов висновку, що доводи ОСОБА_1 у клопотанні про відновлення судового розгляду, по-перше, не є підставою для поновлення судового розгляду справи, по-друге, відхилені судом з наведених вище підстав. 
Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку не обґрунтованість позовних вимоги, зважаючи на наступне.
Судом встановлено, що 30 січня 2020 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ТОВ «БІІР Україна» укладено договір №30/01-2 БС про облікове (бухгалтерське) та консультаційне обслуговування, послуги надаються у сфері права, оподаткування та діловодства. 
ТОВ «БІІР Україна» за вих. №83-Л від 20.08.2025 направила ФОП ОСОБА_1 , ОСОБА_3 листа у якому вказано: «У серпні 2025 року ТОВ «Біір Україна» стало відомо про те, що між ФОП ОСОБА_1 і ОСОБА_3 було укладено договір цесії від 31.07.2025 року. Предметом цього так званого «договору» було відступлення права вимоги неіснуючого «боргу» на підставі підробленого «документу» - так званого «акту звірки від 02.08.2022 року». У зв`язку з чим, ТОВ «Біір Україна» звертає увагу усіх причетних до вказаних вище примітивних махінацій з документами на наступні факти: 1) у ТОВ «Біір Україна» відсутній будь який борг перед ФОП ОСОБА_4 , стверджувати протилежне може або шахрай, або психічно хвора істота; 2) ТОВ «Біір Україна» ніколи не визнавало і не визнає неіснуючих боргів перед ФОП ОСОБА_1 ; 3) договір цесії від 31.07.2025 року так само, як і акт звірки від 02.08.2022 року – не створюють жодних прав та обов`язків для будь яких фізичних і юридичних осіб, оскільки вказаний договір є фіктивним та недійсним з огляду на приписи ЦК України, а так званий «акт звірки» - примітивна підробка, і оцінку цьому шахрайському епізоду буде окремо надано в рамках відповідної кримінальної справи; 4) у період з 02.08.2025 року ФОП ОСОБА_1 не зверталась до ТОВ «Біір Україна» з будь якими вимогами за вказаним підробленим «актом». Таким чином, у випадку, якщо будь які шахраї намагатимуться використати вказаний підроблений документ (так званий «акт звірки» від 02.8.2022 року) або фіктивний та недійсний договір цесії від 31.07.2025 року проти ТОВ «Біір Україна», такі дії будуть кваліфіковані за відповідною статтею Кримінального кодексу України в залежності від вчинених злочинів».
Акт звірки та договір цесії про які йдеться сторонами додані позивачкою до позову судом не приймаються до уваги, адже не стосуються предмету спору.
З відеозапису судового засіданні в залі Господарського суді Одеської області вбачається, що Сердюков Б. Л. вказав: «…вказані вимоги заявлені з пропуском строку позовної давності, оскільки в період з серпня 22 року по серпень 25 року нібито кредитор у особі ФОП Лебедєвої жодного разу не звертався до ТОВ «БІІР Україна», матеріали справи не містять жодного доказу… По-друге, щодо вказаного нібито підписання, то на теперішній час вказане питання щодо нібито підписання паном Сіллесеном тих чи інших документів у 23 році досліджується в рамках кримінального провадження про викрадення флешки з електронно-цифровим підписом. На теперішній час, на жаль, ще немає відповідного рішення суду у вказаній кримінальній справі, проте це лише питання часу». На засіданні, крім складу суду і адвоката Сердюкова Б.Л. був присутній ОСОБА_3 .
Офіс Генерального прокурора повідомив ОСОБА_5 про те, що за результатами опрацювання масиву даних Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінальних проваджень, в яких містяться відомості про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до кримінальної відповідальності як підозрюваної, обвинуваченої, не встановлено.
Згідно листа Територіального управління БЕБ в Одеській області ОСОБА_1 не являється стороною чи іншим учасником у кримінальному провадженні №42023160000000148 від 01.05.2023 та будь яка інформація щодо її процесуального статуту в рамках даного кримінального провадження іншим особам не надавалася.
Суду не повідомлено що це за кримінальне провадження наведене вище.
Лист ГУНП в Одеській області від ОСОБА_3 не приймається до уваги, адже останній не є учасником цієї справи.
Інші докази або залишені судом без розгляду у зв`язку з пропуском процесуального строку на їх подання або не стосуються предмету спору.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Змістом статті 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частинами першою та другою статті 10 ЦПК України закріплено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Змістом статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку (постанови Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 761/15251/21 (провадження № 61-10366св22) від 22 грудня 2023 року у справі № 515/1408/22 (провадження № 61-16109св23) від 08 квітня2024 року у справі № 760/5027/21 (провадження № 61-4276св23)).
Змістом статті 68 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Водночас чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року (далі - Конвенція), яка в силу статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, закріплює, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств.
Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.
Змістом статті 201 ЦК України передбачено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
За змістом статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію, у такий же спосіб, у який вона була поширена.
При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням; встановити факт поширення недостовірної інформації та що поширена інформація стосується саме особи позивача й порушує його особисті немайнові права або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Великою Палатою Верховного Суду у змісті постанови від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) зауважувалось, що не можна визнати інформацію такою, що має характер оціночних суджень, якщо ця інформація стосується конкретних подій, конкретної особи (позивача) та подається як установлений факт, тобто повідомляється чітко, точно та є констатацією факту.
Аналогічні за своїм змістом висновки викладались Верховним Судом у змісті постанов від 06 березня 2019 року у справі № 760/2753/17-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 483/1556/16-ц, від 07 листопада 2019 року у справі № 344/3331/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 757/46387/15-ц.
Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.
Як зазначено у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у рішенні від 08 липня 1986 року Lingens v. Austria, № 9815/82, § 46, свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.
Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з розглядом Господарським судом Одеської області справи №916/3046/25 за заявою ОСОБА_1 про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю БІІР Україна.
Позивачка вказує про поширення недостовірної інформації в судовому засіданні 25.09.2025 та у листі ТОВ «БІІР Україна» від 20.08.2025.
Поширення недостовірної інформації позивачка ставить у винну ТОВ «БІІР Україна» та його представнику адвоката Сердюкову Б.Л.
Верховним Судом неодноразово наголошувалося, що інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом.
Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів.
Вищезазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у змісті постанов від 03 квітня 2019 року у справі № 757/4403/16 (провадження № 61-19243св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 332/293/17 (провадження № 61-40369св18), від 15 лютого 2023 року у справі № 466/10577/20 (провадження № 61-7513св22), від 20 листопада 2023 року у справі № 760/3455/21 (провадження № 61-10841св23).
Доводи адвоката Сердюкова Б.Л. у судовому засідання 25.09.2025 процетовані дослівно судом та не містять обвинувачень позивачки у неминучому обвинувальному вироці суду про що вона вказує.
У листі ТОВ «БІІР Україна» адресованому ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вказано: «у ТОВ «Біір Україна» відсутній будь який борг перед ФОП ОСОБА_4 , стверджувати протилежне може або шахрай, або психічно хвора істота», тобто позивачкою самостійно сприйнято на власний рахунок образливі твердження товариства.
Таким чином, заява з інформацією, яка оспорюється позивачкою адресована їй та її чоловіку, а тому таку інформацію не слід вважати поширеною ТОВ «БІІР Україна». Також інформація з якою не погоджується позивачка сказана адвокатом Сердюковим Б.Л. як представником ТОВ «БІІР Україна» не є публічно поширеною, адже доведена до відому складу суду та Лебедєву О.О., який діяв в інтересах ОСОБА_1 .
Окрім того, суд погоджується з доводами Сердюкова Б.Л. про те, що позивачка, звертаючись до суду, ототожнила адвоката Сердюкова Б.Л. з особою, в інтересах якої він діяв в суді господарської юрисдикції – ТОВ «БІІР Україна». Такий підхід суперечить положенням пункту 16 частини першої статті 23 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Вирішуючи питання про визнання інформації недостовірною та її спростування, Верховний Суд неодноразово наголошував, що у кожному конкретному випадку необхідно встановити характер поширеної інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. При цьому підлягає врахуванню зміст та контекст поширеної інформації, її значення для суспільної дискусії, важливість посади, яку обіймає особа, відносно якої поширена інформація, достовірність інформації, наслідки її поширення, а також судам слід розрізняти критику діяльності та стверджувальні висловлювання щодо вчинення кримінальних правопорушень. У випадку встановлення, що інформація, про спростування якої ініційовано питання у справі, містить ознаки оціночних суджень, викладена у формі провокативної риторики з використанням характерних для оціночних суджень мовностилістичних засобів, така інформація вважається суб`єктивною думкою розповсюджувачів, яку не можна перевірити щодо відповідності дійсності та спростувати. Вказана практика у спірних правовідносинах є сталою (постанови Верховного Суду від 09 січня 2024 року у справі № 758/10740/16-ц (провадження № 61-195св23), від 14 березня 2024 року у справі № 127/18736/20 (провадження № 61-10780св23), від 01 жовтня 2025 року у справі № 358/10327/19 (провадження № 61-12134св23)).
Відтак, урахувавши встановлені у справі обставини, зокрема контекст інформації, яку позивач вважає недостовірною та поширеною, а саме те, що така інформація була викладена відповідачами у заяві адресованій позивачці та її чоловіку, який діяв як її представник та висловлена у судовому засідання, яке не транслювалося публічно та доступ до якого мають лише учасники судового процесу, тобто таку інформацію суд не вважає поширеною, зважаючи на те, що висловлювання у заяві є різкими, однак не стосуються конкретно ОСОБА_1 , а також враховуючи, що така інформація стала відома вузькому колу осіб, що не може вплинути діяльність позивачки як фізичної особи-підприємиці, суд доходить до висновку про безпідставність заявлених позовних вимог.
Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Згідно з частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Таким чином, оскільки спірна інформація не була поширена поза межами судового процесу в порядку, передбаченому статтею 277 ЦК України, позовні вимоги про визнання її недостовірною задоволенню не підлягають, а тому і позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.
Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 10.11.2025 відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору у розмірі 14 049,92 грн.
Згідно ч.2 ст.136 ЦПК України якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть сплачені, заява відповідно до статті 257 цього Кодексу залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення.
Позивачка за час розгляду справи не сплатила судовий збір, а тому, судовий збір у розмірі 14 049,92 грн, у зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, підлягає стягненню з позивачки на користь держави.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 27, 64, 76, 81, 95, 258-259, 263-265, 268, 274, 279, 354 ЦПК України, суд,
УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Україна», ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди – залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь держави судовий збір у розмірі 14 049 (чотирнадцять тисяч сорок дев`ять) гривень 92 (дев`яносто дві) копійки. 

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення до одеського апеляційного суду.
Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.
Повний текст рішення суду складено 19 травня 2026 року.

Суддя:     В.Я. Бондар 

19.05.26