УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №276/961/25 Головуючий у 1-й інст. Збаражський А.М. 
Категорія 62 Доповідач Коломієць О. С.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Коломієць О.С.
суддів Григорусь Н.Й., Талько О.Б.
з участю секретаря 
судового засідання Драч Т.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №276/961/25 за позовом  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , до Новоборівської селищної ради Житомирського району Житомирської області про визначення прав та обов`язків забудовника, введення до експлуатації і оформлення у власність житлового будинку в порядку спадкування за законом 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2  
на рішення  Хорошівського районного суду Житомирської області від 19 серпня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Збаражського А.М.
в с т а н о в и в :
У червні 2025 року  ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , звернулася до Хорошівського районного суду Житомирської області з позовною заявою до Новоборівської селищної ради Житомирського району Житомирської області про визначення прав та обов`язків забудовника, введення в експлуатацію та оформлення у власність житлового будинку в порядку спадкування за законом.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є бабою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спадкодавець була власницею житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 05.12.1995 року. Однак, на зазначеній земельній ділянці спадкодавець побудувала ще один житловий будинок загальною площею 68,3 кв.м., житловою 35,5 кв.м., дозвіл на який не надано. Після завершення будівництва житлового будинку, він фактично експлуатувався спадкодавцем за своїм функціональним призначенням. Інший житловий будинок, що був подарований спадкодавцю, який має житлову площу 11,6 кв.м. фактично не використовувався, адже побудований він з дерева, має невелику площу, без будь-яких зручностей, а тому спадкодавцем і було прийнято рішення щодо побудови іншого житла, а саме житлового будинку де вона і проживала. За життя спадкодавець не встиг оформити права власності на будинок - прийняти його до експлуатації та зареєструвати право власності на нього. Отже, після смерті баби – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відкрилася спадщина на належне їй на день смерті майно, до складу якого входить житловий будинок АДРЕСА_1 .
Вказувала, що вона звернулася до приватного нотаріуса для оформлення спадкових прав, однак отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок АДРЕСА_1 через відсутність правовстановлюючих документів на ім`я спадкодавця. Оскільки ОСОБА_2 не може в інший спосіб реалізувати свої спадкові права, вона, як законний представник змушена звернутися до суду.
Заочним рішенням Хорошівського районного суду Житомирської області від 19 серпня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок, що позивач як спадкоємець не набув майнових прав забудовника щодо будинку загальною площею 68,3 кв.м., житловою 35,5 кв.м., який розташований в АДРЕСА_1 .
Вказує серед іншого, що за життя спадкодавець, її мати ОСОБА_4 , не встигла оформити права власності на будинок - прийняти його до експлуатації та зареєструвати право власності на жилий будинок. Після смерті баби – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відкрилася спадщина на належне їй на день смерті майно, до складу якого входить житловий будинок АДРЕСА_1 .
Звертає увагу, що ОСОБА_2 у встановлений законодавством шестимісячний строк звернувся до приватного нотаріуса Житомирського нотаріального округу з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, однак 20.02.2024 отримав відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки спадкоємцем не було подано оригіналу правовстановлюючого документу на спадкове майно, а саме на вказаний житловий будинок.
Зазначає, що спадкодавець за життя фактично завершив будівництво житлового будинку з відповідними надвірними господарськими будівлями та спорудами, але не ввів його в експлуатацію та не зареєстрував своє право власності на нього.
Таким чином, на думку скаржника, для спадкування прав забудовника спадкодавець за життя повинен набути у встановленому законодавством порядку право на забудову земельної ділянки. Отже, якщо об`єкт будівництва не був звершений спадкодавцем чи не був прийнятий в експлуатацію, або право власності не було за ним зареєстроване, то до складу спадщини входять усі належні спадкодавцеві як забудовнику права та обов`язки.
Вказує, що нею доведено, що спадкодавець за життя набув у встановленому законодавством порядку право на забудову земельної ділянки, спірний будинок був побудований померлою на виділеній їй земельній ділянці, відведеній для будівництва і обслуговування житлового будинку, однак за життя вона не встигла ввести будинок в експлуатацію та отримати правовстановлюючий документ на нерухоме майно, тому на її думку, ОСОБА_2 як спадкоємець набув права та обов`язки забудовника на підставі ст.1218 ЦК України.
Зазначає, що якщо об`єкт будівництва не був завершений спадкодавцем чи не був прийнятий в експлуатацію, або право власності не було за ним зареєстровано, то до складу спадщини входять усі належні спадкодавцеві як забудовнику права та обов`язки, а саме: право власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані спадкодавцем у процесі його будівництва; право завершити будівництво (як правонаступник спадкодавця - замінений у порядку спадкування забудовник); право передати від свого імені для прийняття в експлуатацію завершений будівництвом об`єкт; право одержати на своє ім`я свідоцтво про право власності та зареєструвати право власності. З урахуванням наведеного просила апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі.
Відповідач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався. 
Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивача скерував до суду заяву про розгляд справи без їх участі.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Судом під час розгляду справи встановлено, що  ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 (а.с.17).
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 (а.с.16).
Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 , її батьками записано ОСОБА_4 та ОСОБА_4 (а.с.10).
Відповідно до копії свідоцтва про шлюб від 09 серпня 2008 року, ОСОБА_5 зареєструвала шлюб 09 серпня 2008 року з ОСОБА_3 у виконкомі Новоборівської селищної ради Володарсько-Волинського району Житомирської області, та змінила свої дівоче прізвище « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 » (а.с.11).
Згідно з копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_6 , його батьками записано ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.15).
Відповідно до копії договору дарування від 05.12.1995 року, ОСОБА_4 прийняла у дар житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 від ОСОБА_8 (а.с.22).
Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.04.2013 та Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.04.2013 року, ОСОБА_4 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 24-27).
Технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , 10.06.1987 року виготовлено на ім`я ОСОБА_4 . Згідно з технічним паспортом вказаний будинок було споруджено в 1972 році (а.с.28-31).
Згідно довідки КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради №435 від 30.08.2024 року слідує, що за наявними даними, які знаходяться в КП ««Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради, об`єкту нерухомого майна розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , присвоєно номер №894. При проведенні повторної інвентаризації об`єкта нерухомості, а саме житлового будинку літ «А», станом на 30.08.2024 року встановлено, що загальна площа будинку складає 49,9 кв.м., житлова 11,6 кв.м. Також зазначено, що на земельній ділянці побудований житловий будинок літ «В» загальною площею 68,3 кв.м., житловою 35,5 кв.м., дозвіл на який не надано (а.с.31).
Із довідки КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради №436 від 16.10.2024 року слідує, що право власності на нерухоме майно, що знаходиться в АДРЕСА_1 , зареєстровано за гр. ОСОБА_4 на підставі договору дарування, посвідченого Вол.-Волинською Державною нотаріальною конторою 05.12.1995 року №2043 (а.сп.32).
Відповідно до довідки ЦНАП при виконавчому комітеті Новоборівської селищної ради №693/08-10 від 10.12.2024 року, спадкодавець ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 постійно була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Разом із спадкодавцем за вищевказаною адресою, за 6 місяців до смерті був зареєстрований ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_9 , на день смерті та 6 місяців потому ніхто не був зареєстрований (а.с.33).
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом та Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі посвідченого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Толстіхіною Н.Д. від 20.02.2025 року, до майна гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . заведена спадкова справа №28/2024 та ОСОБА_2 є спадкоємцем по даній справі. Спадщина, складається з земельних ділянок за кадастровим номером 1821155700:01:002:0434, загальною площею 0,15 га та за кадастровим номером 1821155700:01:002:0435, загальною площею 0,15 га, що розташовані на території АДРЕСА_1 (а.с.35-36, 38-39).
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав від 20.02.2025 року, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки за кадастровим номером 1821155700:01:002:0434, загальною площею 0,15 га, земельної ділянки за кадастровим номером 1821155700:01:002:0435, загальною площею 0,15 га, які розташовані на території АДРЕСА_1 (а.с.37,40).
Згідно звіту про оцінку майна №241211/46-л, вартість житлового будинку АДРЕСА_2 становить 37 774,00 гривень (а.сп.41-50)
Листом від 05.12.2024 року № 381 приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Толстіхіна Н.Д. відмовила ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з неподанням оригіналів правовстановлюючих документів на ім`я спадкодавця та рекомендувала звернутися до суду (а.с.18).
Постановою про відмову у вчинені нотаріальної дії від 20.02.2025 року № 43/02-31 приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Толстіхіна Н.Д. відмовила ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті спадкодавця ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_10 , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на новозбудований житловий будинок на ім`я спадкодавця ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_10 , а також через те, що в технічному паспорті вказано два житлові будинки, на один з яких право власності не зареєстроване – рік побудови 2022 літ. «В». На інший за роком побудови 1972 літ. «А» право власності зареєстроване відповідно до договору дарування посвідченого Вол.-Волинською державною нотаріальною конторою 05.12.1995 року за реєстровим №2043 (а.с.21).
Згідно з відповіддю на адвокатський запит, що надана Новоборівською селищною радою Житомирського району Житомирської області 05.06.2025, відділом архітектури, містобудування та комунального майна Новоборівської селищної ради не надавались дозвільні документи, а саме будівельний паспорт для будівництва житлового будинку загальною площею 68,3 кв.м., житловою 35,5 кв.м., в АДРЕСА_1 . Відсутні рішення виконавчого комітету Новоборівської селищної ради та накази відділу архітектури, містобудування та комунального майна Новоборівської селищної ради щодо присвоєння адреси за заявою ОСОБА_4 житловому будинку розташованому в АДРЕСА_1 , чи іншої поштової адреси.
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач як спадкоємець ОСОБА_4 , не набув майнових прав забудовника щодо будинку загальною площею 68,3 кв.м., житловою 35,5 кв.м., який розташований в АДРЕСА_1 . Зазначене нерухоме майно є самочинним будівництвом, з огляду на положення статті 376 ЦК України, а позивачем не було доведено, що будівництво вищезазначеного житлового будинку здійснювалось відповідно до закону.
Такий висновок суду першої інстанції є вірним, виходячи з наступного.
Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (частина друга статті 331 ЦК України).
Право власності на нерухомі речі підлягає державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Відповідно до частини другої статті 1225 ЦК України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.
Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Обов`язковою умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку.
Якщо будівництво об`єкта нерухомого майна здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини на підставі статті 1216 ЦК України.
Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку.
З огляду на зазначене, для отримання права на спадкування на об`єкти нерухомості, земельну ділянку безумовною підставою є належність такого майна на праві власності спадкодавцю. Відповідно, майно, що не належало спадкодавцю за життя, право власності на яке не було оформлено у визначеному законом порядку, не може входити до складу спадщини та передаватися в порядку спадкування.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватися належними доказами: копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. При вирішенні спорів про спадкування позивачем повинна бути доведена належність спірного майна, набуття права власності спадкодавцем у встановленому законодавством порядку.
Згідно з пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини.
Забудовник (замовник)- це особа, яка має у власності або у користуванні земельну ділянку, подала у встановленому законодавством порядку заяву (клопотання) щодо її забудови для здійснення будівництва або зміни (у тому числі шляхом знесення, реконструкції) об`єкта містобудування.
Реконструкція, реставрація або капітальний ремонт об`єктів будівництва без зміни зовнішніх геометричних розмірів їхніх фундаментів у плані, можуть здійснюватися за відсутності документа, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою.
Таким чином, для спадкування прав забудовника спадкодавець за життя повинен набути у встановленому законодавством порядку право на забудову земельної ділянки та отримати документи дозвільного характеру для проєктування будівництва й виконання будівельних робіт.
Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , посилалася на те, що будівництво спірного будинку здійснювалось її матір`ю, ОСОБА_4 , на належній їй на праві власності земельній ділянці, яку успадкував за законом її син, ОСОБА_2 , після смерті своєї баби - ОСОБА_4 , проте дозволу на будівництво житлового будинку остання не отримувала.
Згідно зі статтею 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Отже, відсутність дозволу на будівництво, проєктної документації або порушення будівельних норм і правил призводить до визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.
Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).
Право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають ні особи, які здійснили це будівництво, ні їхні спадкоємці. Таке майно не є об`єктом права власності, воно не може входити до складу спадкового майна.
Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України).
Статтею 81 ЦПК України на сторони покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
У справі, яка переглядається, судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_2 є спадкоємцем за законом після смерті своєї баби ОСОБА_4 .
Спадкодавець ОСОБА_4 за життя збудувала будинок загальною площею 68,3 кв.м., житловою 35,5 кв.м., розташований в АДРЕСА_1 . Проте, будівництво не було проведено відповідно до закону, оскільки дозвіл на будівництво зазначеного житлового будинку в установленому порядку не видавався, будівельний паспорт чи інша проектна документація не виготовлялась та не затверджувалась, рішення про присвоєння поштової адреси відповідним органом влади не приймалось. Вказане підтверджується як матеріалами справи, так і наданими в суді першої інстанції поясненнями законного представника ОСОБА_1 .
За викладених обставин, позивач, як спадкоємець ОСОБА_4 , не набув майнових прав забудовника щодо будинку загальною площею 68,3 кв.м., житловою 35,5 кв.м., який розташований в АДРЕСА_1 . Зазначене нерухоме майно є самочинним будівництвом, з огляду на положення статті 376 ЦК України.
Таким чином, вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд першої інстанції, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , про визначення прав та обов`язків забудовника, введення до експлуатації і оформлення у власність житлового будинку в порядку спадкування за законом, оскільки позивач не надала належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що будівництво житлового будинку загальною площею 68,3 кв.м., житловою 35,5 кв.м., який розташований в АДРЕСА_1 , здійснювалось спадкодавцем за життя відповідно до положень чинного законодавства.
Позивачем не надано суду достовірних доказів, які б могли підтвердити видачу дозволу та складання проєктної документації на будівництво спірного домоволодіння.
Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що новозбудований житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 , не належав спадкодавцю за життя, право власності на нього не було оформлено у визначеному законом порядку, будівництво будинку належним чином також оформлено не було, а тому такі права забудовника не можуть входити до складу спадщини та передаватися в порядку спадкування.
Ураховуючи встановлені обставини, до складу спадщини могло входити лише право на матеріали та конструктивні елементи будинку, оскільки на момент смерті спадкодавця спірний будинок належним чином не введений в експлуатацію та право власності на нього не було належним чином оформлено. Проте, такі обставини позивачем не доводилися, судом не встановлювались, відповідні вимоги ним не пред`являлися.
Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі позивача, відсутні.
Колегія суддів звертає увагу, що загалом за своїм змістом доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам, викладеним позивачем у позові, яким суд першої інстанції дав належну оцінку та висновки щодо яких вмотивовано та обґрунтовано виклав у мотивувальній частині ухваленого рішення.
Виходячи із зазначеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій про те, що позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження зазначених у позовній заяві обставин, а тому обґрунтовано відмовив у задоволені позову.
Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, та особистого тлумачення заявником норм закону.
При цьому колегія суддів зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Хорошівського районного суду Житомирської області від 19 серпня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 29 квітня 2026 року.

Головуючий Судді