ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6790/26 Справа № 177/363/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Суботіна С.А. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2026 року м. Кривий Ріг
справа № 177/363/24
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Остапенко В.О.
суддів Акуленка В.В., Бондар Я.М.
секретар судового засідання Дяченко Д.П.
сторони:
позивач ОСОБА_1 
відповідач  ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чепурнов Віталій Іванович, на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2026 року,яке ухвалено суддею Суботіною С.А. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 26 березня 2026 року, 

УСТАНОВИВ:

В лютому 2024 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , про поділ житлового будинку та припинення права власності на 1/3 частини житлового будинку.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що матері позивача, ОСОБА_4 , за її життя, належав житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 
Після її смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилася спадщина. 
Спадкоємцями першої черги є діти ОСОБА_4 , – ОСОБА_1 (позивач), ОСОБА_2 (відповідач) та ОСОБА_3 (третя особа). 
Позивачем 24 травня 2023 року отримано свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері на 1/3 частку земельної ділянки, площею 4,4758 га, кадастровий номер 1221884000:03:104:0003, та на 1/3 частку земельної ділянки, площею 4,1183 га, кадастровий номер 1221884000:03:004:0032, що розташовані на території Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області. 
Також, 26 червня 2023 року позивачем отримано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . 
Хоча даний житловий будинок належить у рівних частках ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відповідач самостійно вселився в будинок із всією сім`єю, дружиною ОСОБА_5 та дітьми ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , чим чинить позивачу, як співвласнику, перешкоди у володінні будинком. 
Спірний будинок має незначну житлову площу, яка зайнята родиною відповідача, де є неповнолітні діти, а тому неможливо забезпечити для кожного співвласника окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення) та ізольоване приміщення. 
При цьому, відповідач ОСОБА_2 має власне житло, де зареєстроване його місце проживання: АДРЕСА_1 .
На підставі наведеного вище, уточнивши позовні вимоги та зазначивши в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, представлений органом опіки та піклування, ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , яка діє самостійно та в інтересах неповнолітніх дітей,позивач просив суд поділити житловий будинок АДРЕСА_1 , шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації в розмірі 509 077 грн, визнавши за ОСОБА_2 право власності на належну ОСОБА_1 1/3 частку вказаного будинку та припинити право власності ОСОБА_1 на 1/3 частку вказаного житлового будинку, а також стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача судові витрати.
Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2026 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чепурнов В.І., просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по справі про задоволення позовних вимог позивача.
Апеляційна скарга, окрім мотивів, викладених в позовній заяві, мотивована тим, що в період 27 лютого 2022 року по 27 лютого 2024 року відповідач брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. Відповідно до витягу з наказу № 126 від 30 квітня 2025 року солдат ОСОБА_2 з 30 квітня 2025 року виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 . Відповідно до витягу з наказу № 309 від 28 жовтня 2025 року, солдат ОСОБА_2 зарахований до тимчасово прибулого особового складу військової частини НОМЕР_2 - 28 жовтня 2025 року та виключений з продовольчого забезпечення за нормою №1 загальновійськова з 29 жовтня 2025 року при військовій частині НОМЕР_3 . 
Грошове забезпечення ОСОБА_2 , як військовослужбовця Збройних Сил України, які беруть участь у бойових діях, складається з основної заробітної плати та значних додаткових винагород, встановлених на період воєнного стану.
Отже, враховуючи, що ОСОБА_2 більше 3 років проходив службу в ЗСУ у військовій частині НОМЕР_1 та отримував грошове забезпечення в сумі не менше 100 тисяч гривень на місяць, під час виконання бойових розпоряджень, йому було виплачено не менше 300 0000 гривень, він мав та має можливість сплатити позивачу вартість 1/3 частки будинку у розмірі 509 077 гривень, тому висновок суду першої інстнації про те, що стягнення з ОСОБА_2 грошової компенсації може стати надмірним тягарем для відповідача, є помилковим. 
Також апелянт вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що стягнення з відповідача грошової компенсації, може стати не лише надмірним тягарем для відповідача, воно може призвести до звернення стягнення на будинок, його примусовий продаж і порушення законних прав відповідача та його неповнолітніх дітей на житло, оскільки позивач намагався здійснити досудове врегулювання спору, запропоновувавши відповідачу здійснити обмін належної йому частки будинку на успадковану земельну ділянку кадастровий номер 1221884000:03:104:0003, чи земельну ділянку кадастровий номер 1221884000:03:004:0032. 
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, від представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Чепурнова В.І. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, що, у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося
Заслухавши суддю-доповідача,перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом першої інстанції встановлено, що державним нотаріусом Шостої криворізької державної нотаріальної контори в Дніпропетровській області Деркач Я.В. 24 травня 2023 року видано ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його матері ОСОБА_4 на 1/3 частку в спадковому майні, яке складається із: земельної ділянки площею 4,4758 га, кадастровий номер 1221884000:03:104:0003, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованого на території Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області (зареєстровано в реєстрі за № 626); земельної ділянки площею 4,1183 га, кадастровий номер 1221884000:03:004:0032, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області (зареєстровано в реєстрі за № 627). 
Окрім того, державним нотаріусом Шостої криворізької державної нотаріальної контори в Дніпропетровській області Деркач Я.В., ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , видано, кожному, свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_4 , на 1/3 частку домоволодіння з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (зареєстровано в реєстрі за № 765, № 766, № 767) (том 1 а.с.15, 18, 26-27, 215).
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , право спільної часткової власності зареєстровано за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , по 1/3 частці за кожним (том 1 а.с.26-27).
Відповідно до наданої відповідачем технічної документації, спірне домоволодіння має загальну площу 72,5 кв.м і житлову площу 51,6 кв.м, та складається з житлового будинку А-1, літньої кухні Б, погребу В., гаражу Г, сараю Д, вбиральні Е, паркану № 1-2, воріт № 3, басейну ІІ (том 1 а.с.135-138).
На замовлення позивача суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Базіс-центр» 05 серпня 2025 року складено звіт про оцінку майна вказаного домоволодіння, де у відомостях про технічний стан нерухомого майна зазначено, що при технічній інвентаризації виявлені зміни, а саме: змінено літеру житлового будинку «А-1» на «А», до 05.08.1992 збудовано сарай ОСОБА_7 вартість, визначена порівняльним підходом на дату оцінки, складає 1 527 230 грн, без урахування ПДВ (том 1 а.с.170-203, 215 зворот - 217, 219-221).
Директором ТОВ «Максипроект» видано ОСОБА_3 довідку від 04 серпня 2025 року № 0675/08-2025 щодо технічної характеристики житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , де, за технічними показниками і враховуючи те, що об`єкт не має різних функціональних призначень окремих приміщень, не має окремих входів / виходів, 1/3 частка об`єкту складає площу, що менша за мінімальну площу однокімнатної квартири, об`єкт нерухомості не може бути поділений або з нього не може бути виділена 1/3 частка в окремий об`єкт нерухомості (том 1 а.с.169, 218).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що стягнення з відповідача грошової компенсації може стати надмірним тягарем для відповідача та призвести до звернення стягнення на будинок та його примусовий продаж і порушення законних прав відповідача та його неповнолітніх дітей на житло.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК Україникожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.
Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до частин першої третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Згідно з частиною першою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.
Відповідно до частин першої третьої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
Аналіз наведених норм матеріального права дає можливість зробити висновок про те, що право на компенсацію частки у спільному сумісному майні виникає лише в тому випадку, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 204/3949/17.
Звернувшись до суду із цим позовом, позивач ОСОБА_1 вказував, що спірним будинком володіє та користується відповідач ОСОБА_2 зі своєю родиною, які не допускають його до будинку, як співвласника.
У справі встановлено, позивач ОСОБА_1 є власником 1/3 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 червня 2023 року.
Відповідач ОСОБА_2 є власником 1/3 частини вказаного будинку та третя особа ОСОБА_3 є власником 1/3 частини будинку, що підтверджується копією Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (том 1 а.с.26-27).
На замовлення позивача суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Базіс-центр» 05 серпня 2025 року складено звіт про оцінку майна вказаного домоволодіння, де у відомостях про технічний стан нерухомого майна зазначено, що при технічній інвентаризації виявлені зміни, а саме: змінено літеру житлового будинку «А-1» на «А», до 05.08.1992 збудовано сарай ОСОБА_7 вартість, визначена порівняльним підходом на дату оцінки, складає 1 527 230 грн, без урахування ПДВ (том 1 а.с.170-203, 215 зворот - 217, 219-221).
Директором ТОВ «Максипроект» видано ОСОБА_3 довідку від 04 серпня 2025 року № 0675/08-2025 щодо технічної характеристики житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , де, за технічними показниками і враховуючи те, що об`єкт не має різних функціональних призначень окремих приміщень, не має окремих входів / виходів, 1/3 частка об`єкту складає площу, що менша за мінімальну площу однокімнатної квартири, об`єкт нерухомості не може бути поділений або з нього не може бути виділена 1/3 частка в окремий об`єкт нерухомості (том 1 а.с.169, 218).
Слід зазначити, що довідка від 04 серпня 2025 року № 0675/08-2025 щодо технічної характеристики житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 не є належним та допустимим доказом того, що позивач по справі не має можливості проживати у спірному будинку, або ж будинок не може бути поділений, або з нього не може бути виділена 1/3 частка в окремий об`єкт нерухомості. При цьому із клопотанням про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи учасники справи до суду не зверталися.
При цьому позивачем по справі не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач по справі ОСОБА_2 не допускає позивача до будинку, як співвласника

За змістом ст. 364 ЦК України власник, який бажає виділу своєї частки, може вимагати виділу такої частки в натурі, і лише у зв`язку з неможливістю такого виділу або заборони такого виділ відповідно до закону, він має право на компенсацію, яку може вимагати на підставі цієї норми.
Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно.
Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Таким чином з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.
При цьому згідно ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Отже при вирішенні справ про стягнення грошової компенсації вартості частки квартири, що знаходиться у спільній частковій власності, крім вказаних спеціальних норм Цивільного кодексу суду слід врахувати і загальні засади цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників, принципу пропорційності цивільного судочинства та дотримання розумного балансу між приватними інтересами фізичних осіб.
При цьому, суду слід ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясувати, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки, а обмежуючи право позивача на грошову компенсацію вартості частки квартири, якою фактично володіють та користуються лише відповідачі, і виходячи при цьому з інтересів останніх (їх скрутного матеріального становища), суду слід перевірити можливості сплати відповідачами такої компенсації і враховувати, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 травня 2022 року у справі № 686/29779/19.
Судом встановлено, що Депутатом Лозуватської сільської ради VІІІ скликання ОСОБА_8 складено 20 жовтня 2023 року та 08 серпня 2025 року акти, відповідно до яких, ОСОБА_2 ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично проживають з 10 квітня 2021 року за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с.13, 236).
Службою у справах дітей Лозуватської сільської ради у складі комісії проведено обстеження житлово-побутових умов за адресою: АДРЕСА_1 , де зареєстровано місце проживання відповідача та його родини. Власником житла є ОСОБА_5 . У будинку умови для проживання відсутні, санітарно-гігієнічні умови відсутні, одна кімната для всіх членів родини. У будинку не проживають близько п`яти років. Житлово-побутові умови для проживання дітей незадовільні (том 1 а.с.237).
Також, службою у справах дітей Лозуватської сільської ради у складі комісії проведено обстеження житлово-побутових умов за адресою: АДРЕСА_1 , де ОСОБА_2 є співвласником будинку. У будинку підведено газопостачання, електропостачання, присадибна ділянка доглянута, у будинку чисто, великі світлі кімнати з меблями, окрема ванна кімната, веранда. У родині проживає двоє дітей, хлопчик і дівчинка, які мають окремі кімнати, облаштовані місця для навчання. Діти мають належні умови для проживання. Родина благополучна, на обліку соціальних служб не перебуває, скарг від сусідів не надходило. Батьки створили належні умови проживання для двох неповнолітніх дітей (том 1 а.с.238). 
Слід зазначити, під час розгляду справи позивачем не доведено та матеріали справи не містять доказів, що відповідач має фінансову спроможність сплатити грошову компенсацію позивачу вартості 1/3 частини будинку.
Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів, що відповідач має фінансову спроможність сплатити грошову компенсацію позивачу вартості 1/3 частки будинку у розмірі 509 077 грн, інтереси всіх учасників спільної часткової власності, встановивши, та те, що будинок є єдиним житлом відповідача ОСОБА_2 та його родини, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що виплата компенсації частки позивача становитиме для відповідача надмірний тягар, тому дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.
Вказаний висновок суду повністю узгоджується з висноками Верховного Суду, викладеними в постанові Верховного Суду від 12 січня 2026 року у справі № 204/15370/23, провадження № 61-2313св25.
Колегія суддів зауважує, що задоволення позову у цій справі призведе до порушення статті 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, оскільки матеріали справи не містять відомомстей про те, що відповідач спроможний сплатити позивачу грошову компенсацію за його частку у будинку, а відсутність у відповідача коштів може призвести до примусового виконання рішення суду шляхом продажу будинку і, відповідно, позбавлення відповідача та його родини єдиного житла та права власності на вказане житло, відповідач не давала згоди викупити у позивача його частку у праві власності, а примушувати відповідача до цього є також порушенням його прав, оскільки законодавством не передбачено можливості набуття права власності у примусовому порядку, а виплата компенсації частки позивача становитиме для відповідача надмірний тягар.
Присудження за рішенням суду грошової компенсації частки позивача з відповідача, який сплатити таку компенсацію неспроможний, та визнання за відповідачем, всупереч його волі, права власності на частку позивача є використанням одним співвласником свого права власності на шкоду іншому співвласнику, що суперечить вимогам ст. 319 ЦК України, та принципу пропорційності цивільного судочинства та порушення розумного балансу приватних інтересів.
Вказане узгоджується з правовими висновками викладеним у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2019 року у справі № 371/1369/15-ц.
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про про поділ житлового будинку та припинення права власності.
У справі, що розглядається, судом першої інстанції надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у апелянта іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судом першої інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання суду апеляційної інстанції до прийняття іншого рішення - на користь апелянта.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.
Наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чепурнов Віталій Іванович, залишити без задоволення.
Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2026 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 02 липня 2026 року.

Головуючий:

Судді: