ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
пр. Волі, 54а, м. Луцьк, 43010, тел./факс 72-41-10
E-mail: inbox@vl.arbitr.gov.ua Код ЄДРПОУ 03499885
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
 09 червня 2026 року 	Справа № 903/325/26	

Господарський суд Волинської області у складі:
головуючого судді – Гарбара Ігоря Олексійовича
секретар судового засідання – Гандзілевська Яна Вікторівна
за участю представників сторін:
від позивача: Боровик Б.М. – ордер серія АІ №2168257 від 01.04.2026
від відповідача: н/з
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку в режимі відеоконференції у приміщенні Господарського суду Волинської області справу №903/325/26 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Ерідон» до Приватного підприємства «Вільна Україна-Р» про стягнення 3280148,87 грн, 
ВСТАНОВИВ:
02.04.2026 представник Товариства з обмеженою відповідальністю “Фірма Ерідон” сформувава в системі “Електронний суд” позовну заяву до Приватного підприємства “Вільна Україна-Р” про стягнення 3280148,87 грн, в т.ч.: 2086464,00 грн – основна сума заборгованості; 382447,12 грн – 36% річних, 509929,48 грн – проценти за користування товарним кредитом, 301308,27 грн – пеня.
На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору поставки №314/25/241 від 19.03.2025.
Ухвалою суду від 06.04.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
Відповідач ухвалу суду від 06.04.2026 отримав 06.04.2026 об 15:43 год., що підтверджується довідкою про доставку електронного листа (а.с.29).
Отже, строк для подачі відзиву до 21.04.2026.
Відзив відповідача на адресу суду не надходив.
Згідно ч. 9 ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
05.05.2026 представниця відповідача сформувала в системі «Електронний суд» клопотання про вступ у справу як представника, також просила відкласти розгляд справи, оскільки представнику необхідно провести підготовку до наступного судового засідання та надати письмові докази по справі. Крім того, вказала, що у представника на визначені судом дату та час є заплановане раніше судове засідання в Полонському районному суді Хмельницької області.
Протокольною ухвалою від 05.05.2026 суд відклав розгляд справи в підготовчому судовому засіданні на 26.05.2026 о 10:45 год. в режимі відеоконференції за заявою представника позивача.
25.05.2026 представниця відповідача сформувала в системі «Електронний суд» клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з тим, що представник відповідача в зазначений час буде зайнята в Полонському районному суді Хмельницької області у раніше узгодженому судовому засіданні по справі №с 681/502/26.
Проте, жодного доказу у розумінні ст.ст. 73, 74, 76-78 Господарського процесуального кодексу України щодо вказаної обставини подання відповідного клопотання про відкладення, до останнього додано не було.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін та учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
В той же час, суд звертає увагу на те, що згідно положень статті 129 Конституції України, статті 2 ГПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Аналізуючи практику Європейського суду з прав людини, можна дійти висновку, що критерії оцінки розумності строку розгляду справи/заяви має формувати суд, який розглядає справу/заяву. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, розгляду заяви, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Суд відхиляє наведені відповідачем в обґрунтування відкладення розгляду справи доводи про неможливість участі його представника в судовому засіданні з причини знаходження в іншому судовому засіданні представника, оскільки відповідач не позбавлений права надавати повноваження на представництво своїх інтересів будь-якій кількості осіб та будь-якому іншому представникові, а не з`явлення в судове засіданні представників учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи у судовому засіданні.
З огляду на викладене, суд протокольною ухвалою від 26.05.2026 відмовив у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи за безпідставністю. Закрив підготовче провадження у справі та призначив розгляд справи по суті на 09.06.2026 о 11.45 год в режимі відеоконференції за заявою представника позивача.
В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник позивача просив позов задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача в призначене судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та дату розгляду справи, що підтверджується довідкою про доставкою електронного листа.
Враховуючи, що норми ст. 74 ГПК України щодо обов`язку суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, відсутність відзиву з відповідними вказівками на незгоду відповідача з будь-якою із обставин справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, що позбавляє відповідача відповідно до ч.4 ст. 165 ГПК України заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи, суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за необхідне розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.
Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами.
Судом враховано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
У відповідності до вимог пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку. Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.
З огляду на викладене, з метою дотримання принципів господарського судочинства, суд розглянув справу в межах розумного строку.
Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.
Як слідує з матеріалів справи, 19.03.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Ерідон», далі по тексту – «Позивач» та/або «Постачальник», та Приватним Підприємством «ВІЛЬНА УКРАЇНА-Р», далі по тексту «Відповідач» та/або «Покупець», укладений договір поставки №314/25/241 (а.с.7-10). 
Відповідно до умов договору Постачальник (Позивач) зобов`язується передати у власність Покупця (Відповідача) продукцію виробничо-технічного призначення, а Покупець зобов`язується прийняти і оплатити його вартість (п. 1.1. Договору). 
Згідно п. 1.2. Договору сторонами встановлено, що найменування, асортимент та кількість Товару, який підлягає поставці за цим Договором, зазначаються і Додатках, що є його невід`ємною частиною, якими визначають істотні умови поставки замовлених Товарів.
Відповідно до п.2.1.договру, ціна за одиницю Товару та його вартість в національній валюті України, а також її грошовий еквівалент і іноземній валюті (долар США або Євро в залежності від умов закупівлі Постачальником такого Товару), зазначається у Додатках до цього Договору, на дату їх формування, надалі «Контрактна Ціна».
Контракта Ціна, зазначена Сторонами у Додатках до цього Договору, може бути змінена Постачальником протягом дії цього Договору (Додатків до нього), в залежності від зміни цін продажу (цін закупівлі), які встановлені Виробниками таких Товарів або їх офіційними представниками на території України, на момент фактичного продажу (поставки) ними таких Товарів Постачальнику, що обумовлено умовами контрактів, за якими такі Виробники Товарів або їх офіційні представники на території України здійснюють продаж таких Товарів Постачальнику. Нова Контрактна Ціна стає офіційно завтердженою та змінює Контракту Ціну зазначену у Додатках до цього Договору, з дати направлення Постачальником відповідного повідомлення на вказану в розділі 10 цього Договору адресу Покупця та на адресу його електронної пошти без будь якого додаткового узгодження Сторонами такої нової Контрактної Ціни (п.2.2. договору).
Згідно з пунктом 6.2. Договору поставки Відповідач, у разі несвоєчасної оплати товару, повинен сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України за кожний день прострочення від вартості отриманого але не оплаченого Товару за кожний день прострочення. 
Пунктом 6.7. Договору поставки встановлено, що в разі невиконання Покупцем зобов`язань щодо оплати Товару у відповідності до умов цього Договору, Покупець, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, сплачує на користь Постачальника компенсаційний платіж в розмірі 36,00%. Річні нараховуються на загальну суму простроченої оплати. Для уникнення непорозумінь, Сторони погодили, що сплата коштів, передбачених цим пунктом, є особливим видом цивільно-правової відповідальності, передбаченим ст.625 Цивільного кодексу України, та не відноситься до неустойки (штрафу чи пені).
Відповідно до п. 6.8. Договору поставки, стягнення штрафних санкцій (пені, штрафу, процентів) за договором поставки відповідно до п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України не обмежується строком нарахування та припиняється в день виконання стороною зобов`язання, а строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій, у відповідності до ст. 259 Цивільного кодексу України, продовжується до 3 (Трьох) років.
Договір підписано уповноваженими особами та скріплено печатками.
На підставі додатку № 314/25/241/02 мд-о від 25.06.2025 до Договору, згідно видаткових накладних, Відповідачу було поставлено товари: 
За видатковою накладною № 82330 від 06.07.2025 поставлено товару на суму 736 488,00 грн. 
За видатковою накладною № 82684 від 06.07.2025 поставлено товару на суму 736 488,00 грн.
За видатковою накладною № 82685 від 10.07.2025 поставлено товару на суму 736 488,00 грн. 
Згідно п. 3 додатку вказаного додатку товар підлягав оплаті наступним чином: 
-20,00% від загальної вартості Товару Покупець сплачує на умовах Кредит оплати в строк до 28.07.2025 року, 
-80,00% від загальної вартості Товару Покупець сплачує на умовах Кредит оплати в строк до 10.10.2025 року. 
Відповідач здійснив оплату товару на загальну суму 123 000,00 грн., відповідно до платіжного доручення № 1194 від 10.09.2025 р. на суму 123 000,00 грн. 
Непогашена сума заборгованості за додатком становить 2 086 464,00 грн. 
На підставі додатку № 314/25/241/01 ззр від 12.05.2025 до Договору, згідно видаткових накладних, Відповідачу було поставлено товари: 
За видатковою накладною № 60535 від 19.05.2025 поставлено товару на суму 51 341,81 грн. 
Згідно п. 3 додатку вказаного додатку товар підлягав оплаті наступним чином: 100,00% від загальної вартості Товару Покупець сплачує на умовах Передоплата оплати в строк до 26.05.2025.
Відповідач здійснив оплату товару на загальну суму 51 341,81 грн., відповідно до платіжного доручення № 64 від 16.05.2025 р. на суму 51 341,81 грн. Відповідач повністю оплатив вартість отриманого за вказаним додатком товару.
Вказані видаткові накладні підписані сторонами. Претензій щодо якості чи кількості отриманого товару матеріали справи не містять, а отже вказаний у видаткових накладних товар прийнятий відповідачем без зауважень, що свідчить про повноту та якість виконання позивачем своїх зобов`язань за Договором, а тому товар вважається прийнятим без зауважень в повному обсязі.
Судом враховано правову позицію, наведену у постановах Верховного Суду від 26.10.2018 у справі №922/4099/17, від 09.11.2018 у справі №911/3685/17, від 30.01.2019 у справі №905/2324/17, від 08.05.2019 у справі №910/9078/18, від 21.05.2019 у справі №904/6726/17, від 05.06.2019 у справі №905/1562/18, від 10.06.2019 у справі №911/935/18 та від 11.06.2019 у справі №904/2394/18, згідно з якою, з урахуванням конкретних обставин справи, до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.
Таким чином, на день розгляду справи основна сума заборгованості Відповідача склала 2806464,00 грн.
Оскільки відповідачем остаточний розрахунок за поставлений Товар здійснено не було, позивач просить стягнути з відповідача у примусовому порядку суму основного боргу в розмірі 2806464,00 грн.
Крім того, унаслідок неналежного виконання відповідачем умов Договору поставки №314/25/241 від 19.03.2025 позивачем заявлено вимоги про стягнення: 
-382447,12 грн – 36% річних, 
-509929,48 грн – проценти за користування товарним кредитом,
- 301308,27 грн – пеня. 
Відповідно до ст.11 ЦК України обов`язки суб`єктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, непередбачених законом, але таких які йому не суперечать.
У відповідності до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор – прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов`язання. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
У відповідності до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
У відповідності до ч. 2 ст. 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Як передбачено п. 2 ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ст. 632 ЦК України).
Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 692 ЦК України).
Згідно із ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу
Відповідно до ч. 3 ст. 538 Цивільного кодексу України у разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.
Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання (п. 1 ст. 549 ЦК України). Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
Як визначено ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.
Статтею 251 ЦК України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
Згідно статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
У відповідності до ст. 254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.
Згідно ст. 255 ЦК України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції.
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Статтями 1, 3 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань”, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
ВС у постанові КГС ВС від 10 вересня 2020 року у справі № 916/1777/19 підкреслив, що наведеною нормою передбачено період часу, за який нараховуються пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок перебігу не може бути змінений за згодою сторін.
Отже, встановивши розмір, термін і порядок нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 Цивільного кодексу України), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (частина третя статті 6 Цивільного кодексу України), у тому числі, мають право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати). Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 21.06.2017 зі справи № 910/2031/16 та Верховного Суду від 10.04.2018 зі справи № 916/804/17.
У разі якщо розрахунок пені здійснено позивачем неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.
Водночас суд враховує позицію, викладену у постанові КГС ВС від 08.06.2022 у справі № 913/618/21, що доказувати факт здійснення відповідачем оплати, заявленої позивачем до стягнення, має саме відповідач, а не позивач.
Разом з цим, позивач просить суд стягнути з відповідача 301308,27 грн пені, однак за розрахунком суджу пеня становить 325842,49 грн.
Однак, суд не може вийти за межі позовних вимог.
Судом встановлено, що нарахування пені, 36 % річних та процентів за користування товарним кредитом здійснено відповідно до вимог чинного законодавства України та умов укладеного Договору, і є арифметично правильним, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Контррозрахунку нарахування пені, 36 % річних та процентів за користування товарним кредитом відповідачем не подано.
Оцінюючи подані стороною докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлена позивачем вимога щодо стягнення з відповідача підтверджена матеріалами справи, відповідачем не спростована підлягає до задоволення в сумі 3280148,87 грн заборгованості, в т.ч.: 2086464,00 грн – основна сума заборгованості; 382447,12 грн – 36% річних, 509929,48 грн – проценти за користування товарним кредитом, 301308,27 грн – пеня,
Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору в сумі 39361,78 грн відповідно до ст. 129 ГПК України слід віднести на нього.
Відповідно до частин 3, 4 ст. 13 ГПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18). Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п.43 постанови Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №917/1307/18). Аналогічна позиція викладена у п.81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.
Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. 
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").
Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами ("Ван де Гурк проти Нідерландів)".
Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").
Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.
На підставі викладеного, керуючись ст. 129, 231, 233, 236- 238, 240 ГПК України, суд,-
ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити.
2. Стягнути з Приватного підприємства «Вільна Україна-Р» (вул.Колгоспна,24, селище Іваничі, Волинська область, 45300, код ЄДРПОУ 36523236) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Ерідон» (вулиця Богдана Хмельницького, 35, село Чопилки, Переяслав-Хмельницький район, Київська область, 08467, код ЄДРПОУ 43106699) 3280148,87 грн (три мільйони двісті вісімдесят тисяч сто сорок вісім гривень 87 коп.) заборгованості, в т.ч.: 2086464,00 грн – основна сума заборгованості; 382447,12 грн – 36% річних, 509929,48 грн – проценти за користування товарним кредитом, 301308,27 грн – пеня, а також 39361,78 грн (тридцять дев`ять тисяч триста шістдесят одна гривня 78 коп.) витрат, пов`язаних з оплатою судового збору.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду
Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.
Повне рішення складено 09.06.2026.
Суддя  І. О. Гарбар