УХВАЛА
Іменем України

22 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 686/29389/25
провадження № 61-6015ск26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 січня 2026 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 09 квітня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди, 
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до держави Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди.
Позов мотивував тим, що внаслідок невиконання постанови Хмельницького апеляційного суду від 22 листопада 2022 року у справі № 686/5130/22 про стягнення з російської федерації на його користь моральної шкоди і бездіяльності Міністерства юстиції України йому завдана моральна шкода. Вважає, що невиконання рішення суду порушує його права. Обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України. Виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист.
Тому позивач просив стягнути у відшкодування моральної шкоди 90 000 000,00 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області рішенням від 26 січня 2026 року у задоволенні позову відмовив.
Рішення суду мотивував тим, що позивач не довів позовні вимоги. 
Короткий зміст постанови апеляційного суду 
Хмельницький апеляційний суд постановою від 09 квітня 2026 року скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 січня 2026 року - без змін. 
Постанову мотивував тим, що сам лише факт невиконання рішення суду не є безумовним підтвердженням допущення державним органом чи його посадовими або службовими особами протиправної бездіяльності та підставою для висновку про заподіяння моральної шкоди, про наявність причинного зв`язку між невиконанням/несвоєчасним виконанням рішення суду та завданою шкодою.
ОСОБА_1 не надав жодного доказу на підтвердження розміру шкоди (90 000 000,00 грн).
Отже, позивач не довів підстави, передбачені статтями 1173, 1174 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), для покладення відповідальності на державу Україна за невиконання судового рішення у справі № 686/5130/22.
Узагальнені доводи касаційної скарги
27 квітня 2026 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою та просив скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 січня 2026 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 09 квітня 2026 року, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.
Підставою касаційного оскарження зазначив пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), зокрема, що суд апеляційної інстанції не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, висловлених у постановах Верховного Суду: від 21 вересня 2018 року у справі № 826/7371/15, від 04 вересня 2020 року у справі № 640/5757/19, від 29 квітня 2021 року у справі № 826/13511/17.
Процесуальні передумови вирішення судом питання про відмову у відкритті касаційного провадження 
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
За приписами частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Дослідивши матеріали касаційної скарги та зміст оскаржених судових рішень Верховний Суд дійшов висновку, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм права, на що послався заявник.
Встановлені судами обставини
Рішенням від 26 вересня 2022 року Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області у справі № 686/5130/22 відмовив в задоволенні позову ОСОБА_1 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, держави російська федерація в особі посольства російської федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди.
Постановою від 22 листопада 2022 року Хмельницький апеляційний суд рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 вересня 2022 року в частині відмови в позові до держави російська федерація скасував та ухвалив у цій частині нове судове рішення. Позов задовольнив частково. Стягнув з держави російська федерація на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією проти України, грошові кошти в сумі 500 000,00 грн. У решті рішення суду залишив без змін.
Ухвалою від 01 лютого 2023 року Верховний Суд закрив касаційне провадження у справі № 686/5130/22 за касаційною скаргою на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 вересня 2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 22 листопада 2022 року у справі.
На теперішній час рішення суду у справі № 686/5130/22 не виконано.
Позиція Верховного Суду
Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з положеннями частин першої, третьої та п`ятої та пункту 2 частини другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
На підставі частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).
Частина перша статті 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно з частиною першою, п`ятою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою завдавача шкоди, вина останнього.
Саме на позивача у деліктних правовідносинах покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у спричиненні шкоди потерпілому (позивачу).
Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
У випадку завдання громадянинові шкоди внаслідок незаконних рішень, дій або бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб шкода відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини цих органів та осіб.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Сам лише факт невиконання рішення суду не є безумовним підтвердженням допущення державним органом чи його посадовими або службовими особами протиправної бездіяльності та підставою для висновку про заподіяння моральної шкоди, про наявність причинного зв`язку між невиконанням/несвоєчасним виконанням рішення суду та завданою шкодою.
ОСОБА_1 не надав жодного доказу на підтвердження розміру шкоди (90 000 000,00 грн).
Отже, позивач не довів підстави, передбачені стаття 1173, 1174 ЦК України, для покладення відповідальності на державу Україна за невиконання судового рішення у справі № 686/5130/22.
У постанові від 14 січня 2026 року у справі № 553/88/25 Верховний Суд зазначив, що «питання правових підстав відповідальності держави Україна перед своїми громадянами, які вважають, що мають «легітимне очікування», а Держава не розробила на рівні закону відповідного механізму, вже поставало у практиці Верховного Суду.
Так у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 сформульовано такі висновки: «З огляду на зміст вказаних приписів Закону України «Про боротьбу з тероризмом» (Закон № 638-IV) реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами. Більше того, у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України»).
Отже, передбачене у статті 19 Закону № 638-IV право на відшкодування державою відповідно до закону шкоди, завданої терористичним актом, не породжує без спеціального закону легітимного очікування на отримання від держави України такого відшкодування за моральну шкоду, завдану позивачеві внаслідок загибелі матері під час терористичного акту у період проведення АТО незалежно від того, на якій території - підконтрольній чи непідконтрольній Україні - мав місце вказаний акт. У законодавстві України немає такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача щодо права вимоги на підставі Закону № 638-IV до держави про відшкодування нею моральної шкоди, завданої у зв`язку із загибеллю матері позивача у період проведення АТО (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (пункти 36, 69), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/378/19 (пункти 7.5, 7.11)).
Таким чином, застосовуючи висновки, що сформульовані Великою Палатою Верховного Суду, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у цій справі зазначає, що відсутність спеціального закону, в якому б встановлювалася процедура виконання рішення у справах за участю держави-агресора, не породжує легітимного очікування на отримання від Держави України такого відшкодування за шкоду, завдану позивачеві внаслідок невиконання судового рішення.
Суд повторює, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції захищає «майно», яке може бути як «існуючим майном», так і активами, включаючи права вимоги, щодо яких заявник може стверджувати, що він або вона має принаймні «законне очікування» на ефективне здійснення права власності. Воно, однак, не гарантує право на придбання майна або право на компенсацію.
У будь-якому випадку особа має право на надання судового захисту у разі порушення не абстрактного, а конкретного суб`єктивного цивільного права, оскільки саме з цим пов`язується виникнення в особи права на позов не у процесуальному, а у матеріальному сенсі.
У цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність відповідного закону щодо отримання відшкодування шкоди, присудженої за рішенням суду за рахунок майна держави-агресора, не створює законних очікувань на отримання від Держави Україна відшкодування шкоди за неможливості виконання такого судового рішення на території України в ординарній процедурі, визначеній Законом України «Про виконавче провадження».
Позивач не може стверджувати, що з огляду на стан українського законодавства він мав законні очікування на отримання такої компенсації з Держави Україна (див. висновки у справі Zolotyuk v. Ukraine (ухв.), no. 3958/13, 16 грудня 2014 року.
Верховний Суд підкреслює, що обов`язок держави захищати право на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, не є абсолютним і не може виходити за межі того, що є розумним за цмх обставин (див. mutatis mutandis, рішення у справі Hadzhiyska v. Bulgaria, № 20701/09, від 15 травня 2012 року).
Процедура виконання рішення про відшкодування шкоди, присудженої за рішенням суду за рахунок майна держави-агресора, що знаходиться на території України, досі не встановлена ні Цивільним кодексом України, ні будь-яким іншим національним законодавством. Втім, як вже зазначалося Верховним Судом, за відсутності спеціального закону, який встановлює механізм виконання такого рішення, інші аналогічні положення Цивільного кодексу України щодо відшкодування шкоди не створюють для заявника законних очікувань у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Апелюючи до позитивних зобов`язань Держави та вимагаючи «відшкодування моральної шкоди за невиконання судового рішення», позивач фактично намагається у такий спосіб перекласти відповідальність за шкоду, заподіяну агресією, з країни-агресора на Україну, яка зазнала агресії, хоча для цього немає ані фактичних, ані правових підстав.»
Суд апеляційної інстанції врахував цей висновок при застосуванні наведених норм права до спірних правовідносин, а тому дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Посилання заявника на висновки, викладені у постановах Верховного Суду: від 21 вересня 2018 року у справі № 826/7371/15, від 04 вересня 2020 року у справі № 640/5757/19, від 29 квітня 2021 року у справі № 826/13511/17 є безпідставними, оскільки вони хоча і стосуються подібних правовідносин, проте зроблені за інших фактичних обставин.
Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильних висновків місцевого суду та суду апеляційної інстанції, а зводяться до незгоди заявника з наданою судами оцінкою доказам на підтвердження розміру заподіяної моральної шкоди, проте, на підставі вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та здійснювати переоцінку доказів.
У постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).
Отже, зі змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень убачається, що скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже висловив у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до таких висновків.
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою  ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 січня 2026 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 09 квітня 2026 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до держави Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді:С. Ю. Мартєв   С. О. Карпенко   І. М. Фаловська