ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/5496/25
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2026 року
Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ланкевича А.З., розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася з позовною заявою, в якій просить визнати протиправними та скасувати:
- податкове повідомлення-рішення відповідача від 14.05.2024 року №1850327-2411-1350-UA46060250000025047 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2023 рік на суму 14274,22 грн;
- податкове повідомлення-рішення відповідача від 14.05.2024 року №1850327-2411-1350-UA46060250000025047 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2022 рік на суму 6380,01 грн;
- податкове повідомлення-рішення відповідача від 14.05.2024 року №1850326-2411-1350-UA46060250000025047 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2023 рік на суму 4384,21 грн;
- податкове повідомлення-рішення відповідача від 14.05.2024 року №1852965-2411-1350-UA46060250000025047 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2021 рік на суму 3926,16 грн;
- податкове повідомлення-рішення відповідача від 14.05.2024 року №1852964-2411-1350-UA46060250000025047 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2022 рік на суму 20782,88 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником часток нежитлових приміщень у будівлі під літ.«Ж-1» на вул.Ю.Федьковича, 34-б у м.Львові, які, на думку позивача, є малими архітектурними формами (павільйонами) та розташовані на території ринку ТОВ «Торговий центр «Привокзальний». З огляду на це позивач вважає, що відповідно до підп.«е» підп.266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України такі об`єкти не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Позивач також зазначає, що рішеннями Львівської міської ради для критих ринків, павільйонів та залів для ярмарків (код будівель та споруд 12.30.2) на 2021 та 2022 роки встановлено нульову ставку податку, а на 2023 рік - ставку 0,3%, а тому нарахування податку є безпідставним. Додатково позивач посилається на недотримання відповідачем порядку вручення податкових повідомлень-рішень, передбаченого ст.42 Податкового кодексу України. Просить позов задовольнити повністю.
Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти позову заперечує. Зазначає, що пільга, передбачена підп.«е» підп.266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України, застосовується за умови одночасного дотримання сукупності умов, зокрема використання нежитлової нерухомості суб`єктом господарювання малого та середнього бізнесу під час провадження діяльності у тимчасових спорудах та/або в малих архітектурних формах та на ринках. Відповідач вказує, що належність об`єкта до малих архітектурних форм та до об`єктів, розташованих на ринку, позивачем не доведена, експертний висновок щодо приналежності об`єктів до певного класу будівель не надавався, а за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно спірні об`єкти зареєстровані як нежитлові приміщення. Просить відмовити у задоволенні позову повністю.
Від позивача надійшла відповідь на відзив та додаткові пояснення, в яких викладено пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем заперечень та мотиви їх відхилення. Позивач наполягає на тому, що земельна ділянка з кадастровим номером 4610136900:06:002:0085 на вул.Ю.Федьковича, 34-б використовується для розміщення ринку, що ТОВ «Торговий центр «Привокзальний» щороку оформляло паспорти об`єкта ринкового господарства, а спірні приміщення є павільйонами, що підтверджується технічним паспортом.
Від відповідача надійшли додаткові пояснення, в яких він посилається на відповіді Львівської міської ради щодо правового статусу об`єкта за адресою вул.Ю.Федьковича, 34-б та на правові висновки, викладені у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.01.2026 у справі №380/6067/25, ухваленій за аналогічних правовідносин.
Ухвалою судді від 24.03.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
У ході розгляду справи від сторін надходили клопотання про залучення Львівської міської ради до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, у задоволенні якого судом було відмовлено, з огляду на що справа розглядається за наявним складом учасників.
Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у власності фізичної особи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) перебували об`єкти нерухомого майна - нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: нежитлові приміщення площею 172,2 кв.м (реєстр.№35349578), 19/50 часток у спільній частковій власності, та нежитлові приміщення площею 295,9 кв.м (реєстр.№35351981), 18/25 часток у спільній частковій власності, у будівлі під літ.«Ж-1».
Головним управлінням ДПС у Львівській області на підставі підп.54.3.3 п.54.3 ст.54 та підп.266.7.2 п.266.7 ст.266 Податкового кодексу України визначено позивачу суму податкового зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості» (код платежу 18010300) та прийнято шість податкових повідомлень-рішень:
- від 14.05.2024 №1852964-2411-1350-0А46060250000025047 (податковий період 2021 рік) на суму 12782,88 грн;
- від 14.05.2024 №1852965-2411-1350-0А46060250000025047 (податковий період 2021 рік) на суму 3926,16 грн;
- від 14.05.2024 №1850327-2411-1350-0А46060250000025047 на суму 6380,01 грн;
- від 13.05.2024 №1850109-2411-1350-0А46060250000025047 (податковий період 2022 рік) на суму 20772,18 грн;
- від 13.05.2024 №1850108-2411-1350-0А46060250000025047 (податковий період 2023 рік) на суму 14274,22 грн;
- від 14.05.2024 №1850326-2411-1350-0А46060250000025047 (податковий період 2023 рік) на суму 4354,21 грн.
Не погодившись із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернулася до суду з даним позовом.
Змістом спірних правовідносин є відповідність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень критеріям, визначеним у ч.2 ст.2 КАС України.
Вказані обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.
Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулюються Податковим кодексом України від 02.12.2010 №2755-VI (далі - ПК України).
Згідно з підп.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Відповідно до підп.266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Згідно з підп.«е» підп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України (в редакції Закону №466-IX від 16.01.2020) не є об`єктом оподаткування об`єкти нежитлової нерухомості, які використовуються суб`єктами господарювання малого та середнього бізнесу, що провадять свою діяльність у тимчасових спорудах для здійснення підприємницької діяльності та/або в малих архітектурних формах та на ринках.
Відповідно до підп.266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Згідно з підп.266.5.1 п.266.5 ст.266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Відповідно до підп.266.10.1 п.266.10 ст.266 ПК України податкове зобов`язання за звітний рік з податку сплачується фізичними особами протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.
Згідно з п.102.1 ст.102 ПК України контролюючий орган, крім випадків, визначених п.102.2 ст.102 цього Кодексу, має право самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом.
Підпунктом 14.1.129-1 п.14.1 ст.14 ПК України визначено, що об`єкти нежитлової нерухомості - це будівлі, приміщення, що не віднесені, відповідно до законодавства, до житлового фонду, з виділенням, зокрема, будівель торговельних, до яких належать торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків.
Відповідно до ч.2 ст.21 Закону України від 06.09.2005 №2807-IV «Про благоустрій населених пунктів» мала архітектурна форма - це елемент декоративного чи іншого оснащення об`єкта благоустрою.
Згідно з ч.1 ст.19 Земельного кодексу України використання земельної ділянки має відповідати її цільовому призначенню.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам сторін, суд зазначає таке.
Ключовим питанням, яке постало перед судом у цій справі, є наявність чи відсутність правових підстав для застосування до спірних об`єктів нерухомості пільги, передбаченої підп.«е» підп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, та, як наслідок, правомірність визначення позивачу податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що звільнення об`єкта нежитлової нерухомості від оподаткування на підставі підп.«е» підп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України можливе за одночасного дотримання сукупності умов, а саме: об`єкт належить до нежитлової нерухомості; об`єкт використовується суб`єктом господарювання малого та середнього бізнесу; такий суб`єкт провадить свою діяльність у тимчасових спорудах для здійснення підприємницької діяльності та/або в малих архітектурних формах та на ринках. Однією з істотних умов застосування цієї пільги є ознака місця здійснення діяльності власником нерухомого майна - у малій архітектурній формі та на ринку.
Отже, з установлених у цій справі обставин у взаємозв`язку з наведеними нормами слідує, що для застосування пільги позивач має довести як належність спірних об`єктів до малих архітектурних форм, так і їх розташування на ринку у розумінні законодавства.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно усі спірні об`єкти, що перебувають у власності позивача, мають класифікацію «нежитлове приміщення». Відомості про приналежність цих об`єктів до класу будівель, пов`язаних з ринковим господарством, у реєстрі відсутні. Експертного висновку органу, уповноваженого на ведення Державного класифікатора будівель та споруд, щодо приналежності спірних об`єктів до певного класу будівель позивачем не надано.
Суд враховує, що земельна ділянка з кадастровим номером 4610136900:06:002:0085 площею 0,4974 га на вул.Ю.Федьковича, 34-б передана в оренду для обслуговування торговельного центру (код цільового призначення 03.07 - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі), що підтверджується ухвалою Львівської міської ради від 01.07.2016 №676, договором оренди землі від 25.10.2016 та даними Державного земельного кадастру. Цільове призначення земельної ділянки не передбачає здійснення ринкової діяльності.
За інформацією Львівської міської ради об`єкти, які функціонують як торгові центри або магазини, не підлягають класифікації як ринки, навіть якщо там здійснюється торгівля; такі об`єкти є відокремленими капітальними спорудами з окремою поштовою адресою. Аналогічно, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.07.2009 №868 об`єкти торгівлі, які функціонують як гіпермаркети, торговельні центри, універмаги, універсами, супермаркети, міні-маркети, магазини, крамниці, є відокремленими капітальними спорудами та мають окрему поштову адресу і до ринків не належать.
Таким чином, об`єкт за адресою вул.Ю.Федьковича, 34-б не має статусу ринку у розумінні законодавства, а спірні нежитлові приміщення позивача не розташовані на земельній ділянці, відведеній рішенням органу місцевого самоврядування для функціонування ринку.
Суд відхиляє посилання позивача на оформлення ТОВ «Торговий центр «Привокзальний» паспортів об`єкта ринкового господарства на 2021-2023 роки. Паспорт об`єкта ринкового господарства не є правовстановлюючим документом, не змінює правового статусу об`єкта та цільового призначення земельної ділянки і не породжує відповідних юридичних наслідків. Правовий статус об`єкта нерухомості та цільове призначення земельної ділянки визначаються правовстановлюючими документами та закріплюються у державних реєстрах.
Суд вважає безпідставними аргументи позивача про віднесення спірних приміщень до малих архітектурних форм з посиланням на технічний паспорт. Належність об`єкта до малих архітектурних форм має визначатися з урахуванням ознак, передбачених законодавством, тоді як за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно спірні об`єкти обліковуються як нежитлові приміщення, а доказів їх використання саме у малих архітектурних формах та на ринку під час провадження господарської діяльності позивачем не надано.
Стосовно посилань позивача на встановлення Львівською міською радою нульової ставки податку для критих ринків, павільйонів та залів для ярмарків (код будівель та споруд 12.30.2) суд зазначає, що така ставка застосовується до об`єктів відповідного типу та призначення. Оскільки спірні об`єкти за даними державних реєстрів обліковуються як нежитлові приміщення та не розміщені на території ринку, відповідач правомірно застосував ставки податку, встановлені для нежитлових приміщень рішеннями Львівської міської ради на відповідні роки.
Аналогічний підхід до правозастосування при вирішенні близьких за змістом правовідносин застосовано Восьмим апеляційним адміністративним судом у постанові від 05.01.2026 у справі №380/6067/25, в якій суд апеляційної інстанції за подібних обставин дійшов висновку про те, що оскільки об`єкт нерухомості не є ринком, підстав для застосування податкової пільги, передбаченої підп.«е» підп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, немає, а відповідні податкові повідомлення-рішення є правомірними.
Суд також враховує посилання відповідача на підп.266.4.3 п.266.4 ст.266 ПК України, згідно з яким пільги з податку для фізичних осіб не застосовуються до об`єктів оподаткування, що використовуються їх власниками з метою одержання доходів (здаються в оренду, лізинг, позичку). За даними матеріалів справи основним видом економічної діяльності позивача як фізичної особи-підприємця є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (КВЕД 68.20), що додатково свідчить про використання нерухомості з метою одержання доходів.
Щодо посилань сторін на постанови Верховного Суду у справах №520/4333/2020, №160/7228/24, №826/1338/17 та №500/90/19 суд вказує, що викладені у цих постановах висновки щодо умов застосування пільги, передбаченої підп.«е» підп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, та щодо значення ознаки місця здійснення діяльності власником нерухомого майна узгоджуються з висновками суду у цій справі та не свідчать про наявність підстав для задоволення позову, оскільки належність спірних об`єктів до малих архітектурних форм та їх розташування на ринку позивачем не доведені.
Стосовно тверджень позивача про недотримання відповідачем порядку вручення податкових повідомлень-рішень, передбаченого ст.42 ПК України, суд зазначає, що позивач не була позбавлена можливості ознайомитися зі змістом податкових повідомлень-рішень, реалізувала своє право на судовий захист, а наведені доводи не спростовують правомірності визначення податкового зобов`язання по суті.
Щодо строку звернення до суду суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. З матеріалів справи вбачається, що про оскаржувані податкові повідомлення-рішення позивачу стало відомо в листопаді 2024 року, після чого позивач звернулася до відповідача із заявою про проведення звірки даних та звернулася до суду з цим позовом, а тому встановлений процесуальним законом строк звернення до суду позивачем не пропущено.
Доводи позивача про наявність розбіжності у даті одного з податкових повідомлень-рішень (14.05.2024 та 13.05.2024) суд відхиляє, оскільки така розбіжність не впливає на встановлені судом обставини щодо відсутності підстав для застосування податкової пільги та на правомірність визначення податкового зобов`язання по суті.
У підсумку, суд зауважує, що усі аргументи позивача про протиправність оскаржуваних рішень зводяться до незгоди з висновками контролюючого органу та не підтверджені належними і допустимими доказами, які б свідчили про наявність підстав для застосування пільги, передбаченої підп.«е» підп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України.
За наведеного правового регулювання та встановлених обставин справи, суд приходить висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 14.05.2024 є такими, що прийняті на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та ПК України. Обставини, на які посилається позивач, не можуть вважатися підставами для їх скасування.
Згідно з ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний довести правомірність свого рішення, дій чи бездіяльності.
Поряд з тим, відповідно до принципу змагальності суб`єкт господарювання має спростувати доводи суб`єкта владних повноважень, якщо їх обґрунтованість заперечує. Наведене випливає зі змісту ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Докази, подані позивачем, переконують у безпідставності позовних вимог. Натомість, відповідач виконав покладений на нього ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок, а саме довів правомірність своїх дій та рішень, чим спростував твердження позивача про порушення її прав та інтересів.
А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд вважає, що в задоволенні позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 14.05.2024 – слід відмовити.
Щодо судового збору, то відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, сплачений позивачем судовий збір поверненню не підлягає.
Керуючись статтями 2, 5, 22, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

у задоволенні позову відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ланкевич А.З.