Справа № 180/2098/25
2/180/60/26 
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2026 р. Марганецький міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Янжули О.С.
при секретарі - Котовій Н.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Марганець в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Марганецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно,-
В С Т А Н О В И В:

Представник позивача, адвокат - Мунтян Тимофій Іванович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Марганецького міського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача Марганецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 що на підставі заповіту, посвідченого Єрьоменко Р.П., приватним нотаріусом Марганецького міського нотаріального округу Дніпропетровської області 26.03.1998 року, зареєстрованого у реєстрі за № 965, є спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_2 , 1923 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з: 2/3 (двох третіх) частки житлового будинку з господарчими будівлями за АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,1693 га, цільове
призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарчих споруд.
Житловий будинок позначений на плані під літ. «А» стіни глинобитні обкладені цеглою, загальною площею 106,30 (сто шість цілих три десятих) кв. м., житловою площею 29,20 (двадцять дев`ять цілих два десятих) кв. м., з господарчими будівлями: сарай цегловий, позначений на плані під літ. «Б», сарай глинобитний, позначений на плані під літ. «В», уборна дощата, позначена на плані під літ. «Г», літній душ дощатий, позначений на плані під літ. «Д», споруди 1-4.
Зазначене спадкове майно належало спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Марганецькою державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області 29.01.1993 року за р. № 363 та свідоцтва про право на спадщину, виданого Марганецькою державною нотаріальною 05.09.1989 року за р. № 3555, дублікат якого видано 25.10.2012 року за р. № 1430. Згідно інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 1024490, виданої Реєстраційною службою Марганецького міського управління юстиції Дніпропетровської області 06.03.2013 року, право власності на нерухоме майно зареєстроване 10.12.2012 року.
Інші  1/3 частини будинку зареєстрована на ОСОБА_3 , 1913 року народження, який не прописаний і не проживає за адресою АДРЕСА_1 , з 1949 року і по теперішній час згідно домової книги ці обставини підтверджуються довідкою квартального комітету 44 Марганецької міської ради та копією технічної документації 1989 року).
Виникнення права власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , у ОСОБА_3 регулювалось зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 07 грудня 1990 року № 553-ХІІ "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української PCP від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській PCP", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української PCR затвердженою наказом Міністра юстиції Української PCP від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5.
За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української PCP підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.
Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.
За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.
До компетенції виконкомів місцевих рад відноситься також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад.
Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.
із п.1.2 листа Мінюсту СРСР від 22 грудня 1986 року "Рекомендации по вопросам удостоверения договоров об отчуждении жилого дома (части дома) либо квартиры в доме жилищно-строительного коллектива и ндивидуальных застройщиков" вбачається, що Законами всіх союзних республік про державний нотаріат встановлено, що при посвідченні
договору про відчуження житлового будинку нотаріус перевіряє за правовстановлюючим документом приналежність цього будинку власнику. Цей документ обов`язково вказується в договорі. Переліки документів, що підтверджують право особистої власності на житловий будинок, наведені в інструкціях союзних республік про порядок вчинення нотаріальних дій. Посвідчення договору без правовстановлюючого документа не допускається. У сільській місцевості підтвердженням приналежності будинку можуть служити відповідні довідки виконкому селищної, сільської Ради. Якщо у власника є правовстановлюючий документ (свідоцтво про право на спадщину, договір і т.п.), він повинен бути представлений нотаріусу і зазначений в договорі про відчуження.
Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.
Тому, позивач вважає, що ОСОБА_2 1923 року народження яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 набула право власності на житловий будинок у АДРЕСА_1 , а відповідно, після її смерті, у її спадкоємців, виникло право на спадкування на належну їм частку вищезазначеного будинку.

Просить суд: визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарчими будівлями, розташованого по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_2 1923 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Ухвалою судді Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 19 січня 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 
Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, на позові наполягає та просить його задовольнити. 
Представник відповідача у судові засідання неодноразово не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином про, що в матеріалах справи містяться відповідні докази. Заяв чи клопотань не надав, про причини неявки не повідомив, правом надання відзиву на позов не скористався. 
Статтею 131 ЦПК України передбачено обов`язок учасників судового процесу повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
У відповідності до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Нормами ст. 129 Конституції України встановлено, що одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.
Частиною 2 ст. 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Нормами ст. 129 Конституції України встановлено, що одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини кожен має право на справедливий суд і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.
Згідно до ст.ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.
Статтею 13 ЦПК України визначено, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Водночас, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК).
Відповідно до ст. 5 ЦК України Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду № 7 від 30.05.2008 року Відносини спадкування регулюються правилами ЦК ( 435-15 ), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (1540-06 ) (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК (435-15 ) і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.
Отже, до правовідносин, які виникли до набранням чинності ЦК України, а саме до 01.01.2004 року підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року, в редакції яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин (день смерті спадкодавця).
Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.
Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 ЦК УРСР.
Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.
Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.
Відповідно до ч. 1,2 ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо.
Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась.
Згідно з пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 14 червня 1994 року № 18/5, яка була зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 липня 1994 року за № 152/361, та була чинна до 03 березня 2004 року, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (стаття 549 ЦК УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу або квитанції про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Марганецького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Єрьоменко Р.П., 26.03.1998 року, зареєстрованого у реєстрі за № 965, є спадкоємцем 2/3 (двох третіх) часток житлового будинку з господарчими будівлями за АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,1693 га, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарчих споруд, тобто вказаного в заповіті майна ОСОБА_2 , 1923 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Тобто спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з: 2/3 (двох третіх) частки житлового будинку з господарчими будівлями за АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,1693 га.
Зазначене спадкове майно належало спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Марганецькою державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області 29.01.1993 року за р. № 363 та свідоцтва про право на спадщину, виданого Марганецькою державною нотаріальною 05.09.1989 року за р. № 3555, дублікат якого видано 25.10.2012 року за р. № 1430. Згідно інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 1024490, виданої Реєстраційною службою Марганецького міського управління юстиції Дніпропетровської області 06.03.2013 року, право власності на нерухоме майно зареєстроване 10.12.2012 року, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом. 
Доказів того, що ОСОБА_2 , на момент відкриття спадщини після її смерті являлася власником 1/3 частини житлового будинку з господарчими будівлями за АДРЕСА_1 суду не надано. 
Доказів того, що власником 1/3 частини житлового будинку з господарчими будівлями за АДРЕСА_1 являється ОСОБА_3 1913 року народження, матеріали справи також не містять. 
Отже стверджувати, що ОСОБА_2 успадкувала 1/3 частину житлового будинку з господарчими будівлями за АДРЕСА_1 після ОСОБА_3 у передбачений законом спосіб, неможливо.

Щодо спадкування ОСОБА_1 1/3 частини житлового будинку з господарчими будівлями за АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_2 , суд дійшов наступного:
Відповідно до ст. 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до статті 1221 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.
Оскільки доказів того, що до складу спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , входить 1/3 частина житлового будинку з господарчими будівлями за АДРЕСА_1 , підстави для спадкування ОСОБА_1 1/3 частини житлового будинку з господарчими будівлями за АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_2 - відсутні. 

Аналізуючи спірні правовідносини в контексті зазначених норм права, судом встановлено, що позивачем не підтверджений факт того, що ОСОБА_2 , на момент відкриття спадщини після її смерті являлася власником 1/3 частини спірного житлового будинку, також не підтверджено, що власником 1/3 частини спірного житлового будинку являється ОСОБА_3 1913 року народження, також не підтверджено, що до складу спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , входить 1/3 частина житлового будинку. Так, в наявних матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували вищевказані обставини.

Частина перша статті 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тому за результатами розгляду справи суд встановив, що посилання позивача на те, що 
ОСОБА_2 1923 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 набула право власності на житловий будинок у АДРЕСА_1 , а відповідно, після її смерті, у її спадкоємців, виникло право на спадкування на належну їм частку вищезазначеного будинку, є безпідставними та такими, що не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. 

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Зі змісту вказаної норми убачається, що суд вирішуючи спір, не вправі допускати неправильного застосування норм матеріального права - незалежно від того, чи міститься посилання на таке неправильне застосування норм матеріального права в доводах сторін спору. Це не суперечить засадам змагальності сторін, оскільки даний принцип полягає у прояві в змагальності формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі, та забезпечує повноту досліджень обставин справи.
Отже, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази, надаючи їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Відповідно до п.2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору залишаються за позивачем. 

Керуючись ст. ст.ст. ст. 4,10, 12, 13 ,76, 81, 141, 247, 259, 263-265,268,273,274-277,279,280-283,289, 352,354,355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Марганецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем. 

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5ст.265 ЦПК України:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідач: Марганецька міська рада, ЄДРПОУ-35055650, адреса: вулиця Єдності, 29-А, м. Марганець, Нікопольський район, Дніпропетровська область.

Суддя: О. С. Янжула