Справа № 145/2266/23
Провадження № 22-ц/801/1016/2026
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Копилова Л. В.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2026 року	Справа № 145/2266/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,
з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, об`єднаній в одне провадження з позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області у складі судді Копилової Л. В. від 12 лютого 2026 року (дата складення повного тексту рішення відповідає даті його ухвалення),

встановив:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 через свою представницю – адвокатку Шикунову А. О. звернулася до суду з цим позовом, за яким, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просила:
1. поділити між нею та ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами загальною площею 90,6 кв. м, житловою площею 63,3 кв. м, розташований по АДРЕСА_1 згідно з варіантом № 2 висновку судового експерта № 764 від 13 червня 2025 року та земельну ділянку, площею 0,1500 га, цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 0524555100:01:012:0154, розташовану за тією ж адресою, згідно з варіантом № 3 поділу земельної ділянки висновку судового експерта № 764 від 13 червня 2025 року, відповідно до варіанту 2 поділу житлового будинку та господарських будівель і споруд, зокрема:
- визнати за нею право особистої приватної власності на 1/2 частину (другу сторону), позначену на плані синім кольором житлового будинку АДРЕСА_1 ;
- визнати за нею право особистої приватної власності на 1/2 частину (другу сторону), позначену на плані синім кольором земельної ділянки з кадастровим номером 0524555100:01:012:0154, розташовану по АДРЕСА_1 ;
2. визнати за нею право власності на:
- 1/2 частку автомобіля DAF 95 ХF 380, 1999 року випуску;
- 1/2 частку причепа ПА 004, 2007 року випуску;
- 1/2 частку автомобіля АUDI 80, 1989 року випуску;
- 1/2 частку автомобіля DAEWOO NEXIA, 2007 року випуску;
- 1/2 частку автомобіля ГАЗ 2410, 1987 року випуску;
- 1/2 частку причепа ПР ASCANIA, 1993 року випуску.
3. у власності ОСОБА_2 залишити:
- 1/2 частку автомобіля DAF 95 ХF 380, 1999 року випуску;
- 1/2 частку причепа ПА 004, 2007 року випуску;
- 1/2 частку автомобіля АUDI 80, 1989 року випуску;
- 1/2 частку автомобіля  DAEWOO NEXIA, 2007 року випуску;
- 1/2 частку автомобіля ГАЗ 2410, 1987 року випуску;
- 1/2 частку причепа ПР ASCANIA, 1993 року випуску.
3. стягнути з ОСОБА_2 на її користь: 13 420 грн 00 к. у відшкодування сплаченого судового збору; 21 600 грн 00 к. у відшкодування витрат за проведення судової експертизи; 3 000 грн 00 к. у відшкодування витрат, понесених у зв`язку з виготовленням технічної документації; 15 000 грн 00 к. у відшкодування витрат на правничу допомогу. 
В обґрунтовування вимог позову покликалася на те, що у період з 24 лютого 1994 року по 17 березня 2022 року перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, протягом якого вони набули зазначене вище рухоме та нерухоме майно. ОСОБА_2 фактично заперечує її право на частку у ньому, згоди щодо способу його поділу в добровільному порядку не досягнуто.
14 березня 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив визнати спільною сумісною власністю колишнього подружжя житловий будинок та господарські споруди по АДРЕСА_2 ; стягнути з ОСОБА_1 на його користь судові витрати.
На обґрунтування позовних вимог покликався на те, що в період шлюбу ними також було придбано цей житловий будинок.
Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 19 червня 2025 року провадження у цих справах об`єднано в одне.
Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 12 лютого 2026 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
Поділено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами загальною площею 90,6 кв. м, житловою площею 63,3 кв. м, розташований по АДРЕСА_1 згідно з варіантом № 2 (Додатку 2) висновку судового експерта № 764 від 13 червня 2025 року та земельну ділянку, площею 0,1500 га, цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 0524555100:01:012:0154, розташовану за тією ж адресою, згідно з варіантом № 3 поділу земельної ділянки висновку судового експерта № 764 від 13 червня 2025 року, відповідно до варіанту 2 поділу житлового будинку та господарських будівель і споруд, зокрема:
- визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 1/2 частину (другу сторону), позначену на плані синім кольором житлового будинку АДРЕСА_1 ;
- визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 1/2 частину (другу сторону), позначену на плані синім кольором земельної ділянки з кадастровим номером 0524555100:01:012:0154, розташовану по АДРЕСА_1 ;
Визнано за ОСОБА_1 право власності на:
- 1/2 частку автомобіля DAF 95 ХF 380, 1999 року випуску;
- 1/2 частку причепа ПА 004, 2007 року випуску;
- 1/2 частку автомобіля АUDI 80, 1989 року випуску;
- 1/2 частку автомобіля DAEWOO NEXIA, 2007 року випуску;
- 1/2 частку автомобіля ГАЗ 2410, 1987 року випуску;
- 1/2 частку причепа ПР ASCANIA, 1993 року випуску.
У власності ОСОБА_2 залишено:
- 1/2 частку автомобіля DAF 95 ХF 380, 1999 року випуску;
- 1/2 частку причепа ПА 004, 2007 року випуску;
- 1/2 частку автомобіля АUDI 80, 1989 року випуску;
- 1/2 частку автомобіля  DAEWOO NEXIA, 2007 року випуску;
- 1/2 частку автомобіля ГАЗ 2410, 1987 року випуску;
- 1/2 частку причепа ПР ASCANIA, 1993 року випуску.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 13 420 грн 00 к. у відшкодування сплаченого судового збору; 21 600 грн 00 к. у відшкодування витрат за проведення судової експертизи; 3 000 грн 00 к. у відшкодування витрат, понесених у зв`язку з виготовленням технічної документації.
У позові ОСОБА_2 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що майно, набуте подружжям у період з 24 лютого 1994 року по 17 березня 2022 року, є їхньою спільною сумісною власністю згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України (далі СК України). Суд виходив з презумпції спільності права власності, оскільки відповідач не зміг належним чином довести, що спірні об`єкти були придбані за його особисті кошти, подаровані братом.
Щодо нерухомого майна та транспортних засобів, суд першої інстанції відхилив доводи відповідача про їхню особисту природу, тому що надані договори дарування грошей, укладені в рф, були визнані сумнівними та такими, що не підтверджують цільове витрачання коштів саме на ці об`єкти. Крім того при купівлі будинку та земельної ділянки у 2020 році була зафіксована письмова згода дружини, що підтверджує намір набуття майна саме у спільну власність. 
Поділ майна в натурі (житлового будинку та земельної ділянки) було проведено відповідно до експертного висновку № 764, тому що такий варіант відповідає технічним нормам і забезпечує можливість нормального користування об`єктами. Автомобіль ГАЗ 2410, попри його фактичне відчуження відповідачем без згоди дружини, також був включений до складу майна для поділу.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено через обрання неналежного способу захисту: замість вимоги про поділ майна, він просив лише визнати його спільною сумісною власністю, що за наявності презумпції спільності не призводить до ефективного захисту прав. 
Щодо судових витрат, понесених позивачкою, то їх стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 здійснено на підставі статті 141 ЦПК України у повному обсязі у зв`язку з повним задоволенням її позову. Водночас питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу на стадії ухвалення рішення судом не вирішувалося, тому що представниця позивачки зробила заяву про надання відповідних доказів протягом п`яти днів після винесення рішення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 12 лютого 2026 року скасувати і ухвалити нове – про відмову у позові ОСОБА_1 .
На обґрунтування доводів апеляційної скарги покликався на те, що суд першої інстанції безпідставно відхилив клопотання про обов`язкову явку позивачки, що позбавило його можливості з`ясувати обставини щодо фактичного часу припинення ведення спільного господарства, що безпосередньо впливає на визначення правового статусу набутого в цей період майна.
Крім того вказував, що судом першої інстанції надано неналежну оцінку доказам щодо джерел походження коштів для придбання спірного майна та неправомірно проігнорувано документально підтверджені факти отримання ним значних грошових сум у дарунок від брата. Вказані обставини спростовують презумпцію спільності майна подружжя, оскільки майно було набуте за його особисті кошти.
Також звертав увагу на пропуск позивачкою строку позовної давності щодо вимог про поділ транспортних засобів. Вказував, що впродовж тривалого часу одноособово розпоряджався автомобілями, а позивачка не виявляла інтересу до цього майна та не заявляла про порушення своїх прав, що є самостійною підставою для відмови у позові в цій частині.
Представниця ОСОБА_1 – адвокатка Шикунова А. О. подала відзив на апеляційну скаргу, за яким просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм процесуального права, відповідно до встановлених судом фактичних обставин справи, правовідносин сторін та норм матеріального права, якими вони регулюються.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Частинами першою – третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 лютого 1994 року по 17 березня 2022 року.
Відповідно до договорів купівлі-продажу 09 вересня 2020 року на ім`я ОСОБА_2 був придбаний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами загальною площею 90,6 кв. м, житловою площею 63,3 кв. м, розташований по АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,1500 га, цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 0524555100:01:012:0154, розташована там же.
За пунктом 7 кожного з цих договорів придбання житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки в спільну сумісну власність подружжя вчиняється за письмовою згодою дружини покупця ОСОБА_1 .
З відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ у Вінницькій області видно, що станом на 23 листопада 2023 року за ОСОБА_2 зареєстровані такі транспортні засоби:
- автомобіль АUDI 80, 1989 року випуску, дата реєстрації 13 жовтня 2017 року;
- автомобіль DAF 95 ХF 380, 1999 року випуску, дата реєстрації 13 квітня 2016 року;
- автомобіль DAEWOO NEXIA , 2007 року випуску, дата реєстрації 18 січня 2014 року;
- автомобіль ГАЗ 2410, 1987 року випуску, дата реєстрації 25 липня 2008 року;
- причеп ПА 004, 2007 року випуску, дата реєстрації 24 жовтня 2007 року;
- причеп ПР ASCANIA, 1993 року випуску, дата реєстрації 09 листопада 2002 року.
За договором купівлі-продажу від 12 березня 2005 року ОСОБА_1 був придбаний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в АДРЕСА_2 .
Відповідно до висновку експерта № 764 від 13 червня 2025 року за результатами проведення комплексної будівельно-технічної, оціночно-будівельної, земельно-технічної, оціночно-земельної та автотоварознавчої експертизи:
-ринкова вартість житлового будинку літ. «А» загальною площею 90,6 кв. м домоволодіння АДРЕСА_1 станом на час проведення дослідження складає 1 241 599 грн;
-ринкова вартість земельної ділянки площею 0,1500 кв. м з кадастровим номером 0524555100:01:012:0154, розташованої за цією ж адресою становить 269 526 грн;
-поділити в натурі житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами без відступу від ідеальних часток сторін по 1/2 не можливо.
На розгляд суду запропоновано варіанти поділу в натурі житлового будинку між співвласниками з визначенням розміру компенсації співвласнику, частка якого буде менша після виділу в натурі, з рекомендаціями по проведенню будівельних та ремонтно-будівельних робіт з реконструкції.
Експертом запропоновано варіанти поділу земельної ділянки площею 0,1500 кв. м з кадастровим номером 0524555100:01:012:0154, відповідно до варіантів поділу житлового будинку, господарських споруд та будівель між співвласниками у наданих варіантах враховано можливість нормального користування будинком і здійснення за ним догляду, можливість реального проходу з вулиці на подвір`я тощо.
Главою 8 СК України врегульований правовий режим права спільної сумісної власності подружжя.
Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Тобто статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц).
Статтями 69 – 71 СК подружжю гарантовано право на поділ, способи та порядок поділу спільного майна подружжя. Зокрема дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (статті 69, 70 СК України).
Поряд із цим згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
В своїй практиці Верховний Суд висновував, що згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності. Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя. Наявність письмової  згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22).
У цій справі суд правильно установив, що майно, зазначене позивачкою, придбане під час шлюбу сторін. Вона надала свою письмову згоду на придбання будинку та земельної ділянки, що зафіксовано безпосередньо у договорах купівлі продажу, а тому прийшов до правильного висновку про належність цього майна спільно колишньому подружжю ОСОБА_3 та його поділ.
Суд першої інстанції по суті правильно відхилив доводи відповідача – позивача ОСОБА_2 про те, що майно, зокрема житловий будинок і земельна ділянка по АДРЕСА_1 , а також автомобіль DAF 95 ХF 380, 1999 року випуску були придбані за подаровані ОСОБА_2 кошти його братом ОСОБА_4 , тому що вони не підтверджені допустимим доказами.
Мова, якій державою надано правовий статус обов`язкового засобу спілкування у публічних сферах суспільного життя, є державною (офіційною) мовою. 
Конституцією України статус державної мови надано українській мові (частина перша статті 10).
У рішеннях Конституційного Суду України від 14 грудня 1999 року № 10-рп/99 та від 14 липня 2021 року № 1-р/2021 зазначено, що українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом. 
Згідно із частиною першою статті 12 Закону України «Про судоустрій і статус судів» судочинство і діловодство в судах України провадиться державною мовою. 
Відповідно до статті 14 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» у судах України судочинство провадиться, а діловодство здійснюється державною мовою. У судовому процесі може застосовуватися інша мова, ніж державна, у порядку, визначеному процесуальними кодексами України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів». 
Суди ухвалюють рішення та оприлюднюють їх державною мовою у порядку, встановленому законом. 
У пункті 5.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 року № 8-рп/2008 зазначено, що державною мовою здійснюються ведення судового процесу, складання судових документів та інші процесуальні дії і відносини, що встановлюються між судом та іншими суб`єктами на всіх стадіях розгляду і вирішення адміністративних та цивільних справ. 
Тобто необхідність використання української мови, зокрема і в роботі судів, унормовано чинним законодавством. 
За частиною шостою статті 13 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації державної і комунальної форм власності беруть до розгляду документи, складені державною мовою, крім випадків, визначених законом. 
Будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, мають визначення доказів (частина перша статті 76 ЦПК України). 
Як встановлено частиною першою статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (частина друга статті 89 ЦПК України). 
За змістом статей 77 – 80 ЦПК України докази мають бути належними, допустимими та достовірними та достатніми.
Тож для здійснення оцінки письмових доказів суд повинен розуміти зміст таких документів, що дозволить виявити суперечливості, забезпечить узгодженість дій усіх учасників процесу та дотримання верховенства права. Тобто процесуальні документи, що подаються до суду і можуть бути предметом судового розгляду, повинні бути викладені українською (державною), зрозумілою суду мовою. 
Подані ОСОБА_2 на підтвердження факту укладення договорів дарування коштів з братом ОСОБА_4 документи, всупереч приписам цих норм виконані іноземною мовою без перекладу на українську мову, а тому взагалі не можуть братися до уваги судом.
Посилання ж на ці документи з огляду на приписи Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до неї 1997 року апеляційний суд відхиляє, тому що з 29 грудня 2023 року вона (Конвенція) припинила дію для України, а тому ні суд, ні учасники процесу не мають права посилатись на її положення під час розгляду справи (частини перша, третя статті 3 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи). 
Також Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що досить часто учасники цивільного обороту в спорах про поділ майна за допомогою договору позики чи розписки про отримання в позику грошових коштів, в яких вказано, що ці грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна, намагаються спростувати презумпцію спільності майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі). Касаційний суд зауважив, що використання таким чином договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) очевидно не враховує, що регулююча сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17, від 25 березня 2026 року у справі № 645/325/22).
Це ж саме стосується й договору дарування грошей, який так само як і договір позики, на укладення якого інший з подружжя своєї згоди не надавав, створює правові наслідки лише для його сторін і не стосується іншого з подружжя.
Факти переказу коштів як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_4 не свідчить про статус придбаного на ім`я ОСОБА_2 майна як його особистого (не спростовує презумпцію спільності цього майна, придбаного під час шлюбу сторін), про що правильно зазначив суд першої інстанції.
Щодо твердження ОСОБА_2 про відчуження автомобілів під час шлюбу зі згоди ОСОБА_5 , то вони нічим не підтверджені.
Договір доручення, який посвідчений довіреністю від 09 квітня 2010 року (стаття 1000 Цивільного кодексу України (далі ЦК України)) за своєю правовою природою не є договором про розпорядження майном, зокрема його відчуження, тому що здійснюється повіреним від імені та в інтересах довірителя.
Порядком, затвердженим Постановою Кабінету міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, встановлюється єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі – транспортні засоби), присвоєння буквено-цифрової комбінації номерних знаків з їх видачею або без такої, оформлення і видачі реєстраційних документів та/або їх формування в електронній формі (пункт 1).
Порядок є обов`язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Представники власників транспортних засобів виконують обов`язки та реалізують права таких власників у межах наданих їм повноважень (пункт 2).
Згідно з пунктом 7 цього Порядку власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі – власники) (крім суб`єктів господарювання, що придбали транспортний засіб, який перебував на державній реєстрації, для його подальшого продажу) зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом 10 діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.
Отже саме дані про реєстрацію транспортного засобу підтверджують належність такого транспортного засобу особі.
Станом на час розгляду справи усі транспортні засоби, що є предметом цього спору, зареєстровані на праві власності за ОСОБА_4 , що спростовує його доводи про їх відчуження за довго до розірвання шлюбу з відома та згоди ОСОБА_1 .
Це ж спростовує доводи ОСОБА_2 про пропущення строку позовної давності за вимогою про поділ транспортних засобів.
Крім того до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 СК України. 
У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до ЦК України, якщо інше не передбачено цим Кодексом (частини перша – друга статті 20 СК України).
Позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (стаття 72 СК України).
У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі №320/3072/18 (провадження №61-5819св19) зазначено: «до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України). Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними». Такі самі висновки містяться в багатьох інших постановах Верховного Суду, зокрема від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16; у постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17, від 06 червня 2018 року у справі № 712/6574/16-ц від 20 червня 2018 року у справі № 263/240/16-ц, від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14, від 05 грудня 2018 року у справі № 346/5603/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17, від 24 квітня 2019 року у справі № 640/14686/16-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13, від 24 березня 2020 року у справі № 367/3800/14-ц, від 12 травня 2020 року у справі № 921/730/13-г/3, від 12 серпня 2020 року у справі № 704/192/18, від 14 липня 2021 року у справі № 640/23008/18, від 05 жовтня 2021 року у справі № 755/16464/20, від 20 квітня 2022 року у справі № 910/2615/18, від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19, від 13 вересня 2023 року у справі № 464/3901/21.
Апеляційний суд звертає також увагу, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України), але такої заяви ОСОБА_2 у справі немає. 
Щодо недопиту судом безпосередньо ОСОБА_6 апеляційний суд виходить із такого.
Сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника (частина перша статті 58 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.
У частині четвертій статті 62 ЦПК України встановлено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів:
1) довіреністю;
2) ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;
3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України «Про безоплатну правничу допомогу».
Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.
Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері (частини перша, друга статті 64 ЦПК України).
Учасник справи зобов`язаний з`являтися в судове засідання за викликом суду, лише якщо його явка визнана судом обов`язковою (пункт 3 частини другої статті 43 ЦПК України).
У справі немає ухвали суду про визнання обов`язковою явки в судове засідання ОСОБА_1 , інтереси якої в суді представляла адвокатка Шикунова А. О., без обмеження її повноважень в ордері.
ОСОБА_2 міг поставити письмові десять запитань ОСОБА_1 у відзиві на її позовну заяву на підставі частини першої статті 93 ЦПК України, на які та була б зобов`язана письмово відповісти, але таким правом він не скористався, хоча його інтереси в суді першої інстанції представляла адвокатка Мазурик З. Я.
Допитана ж судом ОСОБА_1 як сторона у справі могла бути як свідок лише за її згодою (стаття 92 ЦПК України).
Таким чином особиста неявка в судове засідання позивачки (відповідачки за позовом ОСОБА_2 ), належним чином представленої її представницею – адвокаткою Шикуновою А. О., не перешкодила розгляду справи судом першої інстанції, право отримати відповіді на питання, які цікавили ОСОБА_2 по суті цієї справи було забезпечено в силу закону, але ним він не скористався.
Отже доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які є підставою для скасування чи зміни рішення суду.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції врахував положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», пункт 32).
За змістом статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 12 лютого 2026 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
(Повний текст судового рішення виготовлено 05 травня 2026 року).

Головуючий       О. С. Панасюк

Судді:        О. Ю. Береговий 

Т. М. Шемета