ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/13536/25 Суддя (судді) першої інстанції: Анжеліка БАБИЧ

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
Судді-доповідача: Ключковича В.Ю.
Суддів: Беспалова О.О., Вівдиченко Т.Р.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 19 січня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Черкаській області про визнання протиправними та скасування рішень,
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2025 року у Черкаський окружний адміністративний суд надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Черкаській області про визнання протиправними та скасування рішень.
Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 19 січня 2026 року заяву ОСОБА_1 про відмову від позову задоволено повністю. Прийнято її відмову від позову до Головного управління ДПС у Черкаській області про визнання протиправними та скасування рішень.
Суд першої інстанції виходив з того, що заява позивача свідчить, що він не підтримує позов, а встановлені обставини - про відсутність порушень прав, інтересів та обов`язків інших осіб, відтак наявні підстави прийняти відмову від позову позивача та закрити провадження в адміністративній справі.
Не погодившись з такою ухвалою суду, 28 січня 2026 року позивач звернувся з апеляційною скаргою та, керуючись ст. ст. 356-359 ЦПК України, просить скасувати ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 19 січня 2026 року у справі 580/13536/25 за заявою ОСОБА_1 від 12.01.2026 вх. №1523/26 про відмову від позову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги скаржника; стягнути з ГУ ДПС у Черкаській області судові витрати.
Скарга мотивована тим, що ухвала не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, оскільки суд здійснив самовільні дії, котрі базувались не на вимогу та/або проханні позивача, а на особистому переконанні про необхідність закрити провадження у справі саме на підставі відмови від позовних вимог, як це передбачено п.2 ч.1 ст.238 Кодексу адміністративного судочинства України.
З самого початку суддя Черкаського окружного адміністративного суду Бабич А.М. здійснювала дії, котрі суперечать принципам, котрими має керуватись суддя в своїй професійній діяльності та не підлягають ніякій логіці. Суддя Черкаського окружного адміністративного суду Бабич А.М. винесла дефектну ухвалу від 15 грудні 2025 року про залишення позовної заяви без руху. Ухвала адресована не тій особі, формально зобов`язує інших позивачів, а отже ОСОБА_1 об`єктивно не може виконати її вимоги, бо вона не є тим суб`єктом, який зазначений у резолютивній частині Також суддя Черкаського окружного адміністративного суду Бабич А.М. визначила позов майновим, хоча в позовній заяві не було вказано ціни позову і вимоги стосувались скасуванню рішень, а не певних сум.
Суб`єктом владних повноважень, яким являється відповідач, оскаржувані рішення були виправлені і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення, і це є підставою для закриття провадження по справі (п. 8 ч.1 ст. 238 КАСУ). В тексті заяви про закриття провадження по справі позивач не зазначав, що відмовляється від позовних вимог та не писала відмову як таку.
Ухвалами колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.02.2026 та від 19.03.2026 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до апеляційного розгляду у письмовому провадженні.
20.02.2026 відповідач подав відзив на апеляційну скаргу.
23.02.2026 позивач подав відповідь на відзив.
18.03.2026 позивач подав клопотання про долучення доказів.
18.03.2026 позивач подав клопотання про витребування доказів.
Розглянувши наведені додаткові пояснення та клопотання позивача від 10.02.2026, 23.02.2026 та від 18.03.2026 судова колегія дійшла наступного висновку.
Відповідно до частини 1 статті 303 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження, обґрунтувавши необхідність таких змін чи доповнень.
Як вбачається зі змісту відповіді на відзив на апеляційну скаргу від 23.02.2026, апелянт просить врахувати відповідь на відзив при розгляді апеляційної скарги; апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 задовольнити; ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 19 січня 2026 року у справі № 580/13536/25 скасувати; закрити провадження у справі № 580/13536/25 на підставі п. 8 ч. 1 ст. 238 КАС України у зв`язку з виправленням суб`єктом владних повноважень оскаржуваних порушень; стягнути з Головного управління ДПС у Черкаській області судові витрати.
Ухвала суду першої інстанції винесена 19 січня 2026 року та отримана позивачем в електронному вигляді шляхом доставки до його електронного кабінету 19 січня 2026 року.
Відповідно до частини 1 статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Таким чином, строк подання доповнень до апеляційної скарги тривав до 3 лютого 2026 року, втім позивач скористався наведеним правом 18 березня 2026 року шляхом подання відповіді на відзив, тобто поза межами встановленого процесуального строку, відповідно підстав для прийняття наведених додаткових вимог судова колегія не вбачає.
Надаючи оцінку клопотанням апелянта про долучення нових доказів до матеріалів справи, судова колегія враховує наступне.
Відповідно до частини 4 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Однак, апелянтом не повідомлено поважних причин, що унеможливили подання означених доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд також враховує, що згідно приписів статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1,4 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Таким чином, формуючи підстави та предмет адміністративного позову, позивач самостійно визначає мотиви своїх позовних вимог та надає докази на їх обґрунтування. Протягом строку розгляду справи позивач не повідомляв суд про наявність у нього додаткових доказів, неможливість їх подання, та не заявляв клопотання про необхідність їх витребування судом.
Верховний Суд у постанові від 10 вересня 2025 року у справі № 906/127/24 вказав про те, що відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. 
За таких обставин, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на вищезазначені документи.
З аналогічних підстав, клопотання апелянта про витребування від Головного управління ДПС у Черкаській області довідки про стан розрахунків ФОП ОСОБА_1 з бюджетом та цільовими фондами (форма «Ф» за Наказом МФУ № 422 від 03.09.2013) станом на дату виконання судового запиту, з відображенням наявності або відсутності заборгованості за рішенням-повідомленням № 0103480707 від 24.06.2025 підлягає залишенню без задоволення.
Відповідно до пункту 6 частини 2 статті 296 Кодексу адміністративного судочинства України у апеляційній скарзі зазначаються обґрунтування вимог особи, яка подала апеляційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає неправильність чи неповнота дослідження доказів і встановлення обставин у справі та (або) застосування норм права.
Відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013 «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.
Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом.
Відповідно до висновків Верховного Суду у справі № 2-814/10 від 20 вересня 2024 року, перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції відповідає принципу інстанційності судової системи та забезпечує виконання головного завдання «арреllatio» - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція по суті є наданням новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла таких висновків.
В частині доводів апелянта щодо ухвали Черкаського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2025 року про залишення позовної заяви без руху, колегія суддів зауважує, що така ухвала набрала законної сили з моменту підписання та оскарженню не підлягає. Крім того, як свідчать матеріали справи, вимоги такої ухвали виконані позивачем, заяв про роз`яснення її змісту останнім не подано.
Щодо наявності процесуальних описок в ухвалі Черкаського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2025 року про залишення позовної заяви без руху, то такі підлягають виправленню за клопотанням сторін або ініціативою суду, та не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду від 19 січня 2026 року.
Заперечення апелянта щодо майнового характеру позову колегія суддів оцінює критично, оскільки позивач оскаржує податкове-повідомлення рішення та податкову вимогу, які містять розрахунок боргу, штрафних санкцій та є вимогами майнового характеру, відтак судовий збір сплачується за ставкою, передбаченою для майнового спору, що залежить від суми оскарження.
За практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, у справі "Щокін проти України") реалізація податковим органом своєї функції щодо здійснення контролю за правильністю нарахування та сплати суб`єктом господарювання податків, наслідком якої є винесення рішення, що впливає на склад майна позивача, є втручанням до його майнових прав, а отже й вимога про визнання протиправним такого рішення суб`єкта владних повноважень є майновою.
У разі незгоди з винесеною податковим органом податковою вимогою як такою та подання позову про її скасування позивач зобов`язаний сплатити судовий збір за ставкою, передбаченою для майнового спору.
Отже позовна вимога в частині оскарження податкового повідомлення - рішення є вимогою майнового характеру.
Покликання апелянта на відсутність у позовній заяві ціни позову і вимоги скасування рішень, наведених висновків не спростовують.
Щодо заяви позивача про закриття провадження, колегія суддів враховує наступне.
11.01.2026 позивачем подано заяву про закриття провадження на підставі пункту 8 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України 
Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.
Суд першої інстанції, задовольняючи таку заяву позивача, керувався пунктом 2 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (суд закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом).
У апеляційній скарзі позивач наголошує на тому, що у тексті заяви про закриття провадження по справі він не зазначав, що відмовляється від позовних вимог та не писав відмову як таку.
У постанові від 26 червня 2018 року у справі № 800/369/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у розумінні пункту 8 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України у разі встановлення під час розгляду справи виправлення відповідачем оскаржуваних позивачем порушень, суд має вирішити питання можливості закриття провадження у справі. При цьому, вирішуючи зазначене питання, суд має з`ясувати, чи не призведе закриття провадження у справі до того, що законні права та інтереси позивача не будуть відновлені навіть після виправлення відповідачем оскаржуваних порушень.
Тобто для застосування такої підстави для закриття провадження у справі необхідна сукупність певних фактів. Зокрема, оскаржувані порушення мають бути виправлені самостійно суб`єктом владних повноважень, а також мають бути відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання таких дій чи бездіяльності протиправними.
Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що для закриття провадження у справі на підставі пункту 8 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України необхідним є установлення факту виправлення суб`єктом владних повноважень порушень, які оскаржуються позивачем в судовому порядку. При цьому, відповідне усунення порушень має бути здійснено суб`єктом владних повноважень самостійно та в обсязі, який дає підстави для висновку про повне відновлення порушених прав позивача, з яким останній погоджується.
За обставинами справи, позивач повідомив суд про те, що 9 січня 2026 року на його електронну пошту надійшли листи з повідомлення: «Надійшов документ Відзив на позовну заяву від відповідача до Черкаський окружний адміністративний суд» та «Надійшов документ Клопотання про залишення позовної заяви без розгляду від відповідача до Черкаський окружний адміністративний суд». 
Ознайомившись з текстами документів серед іншого в обох документах вказано: «Станом на 07.01.2026 у платника відсутня заборгованість зі сплати податків та зборів. Тому стверджує, що податкова вимога від 20.10.2025 №0008808-1303-2300 вважається відкликаною». 
У розділі «Стан розрахунків з бюджетом» в особистому електронному кабінеті платника податків відсутня інформація про наявну заборгованість.
Таким чином, позивач вважав, що суб`єктом владних повноважень, яким являється відповідач, оскаржувані рішення були виправлені і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що у даному випадку, процесуально вірними будуть дії суду щодо закриття провадження у справі на підставі пункту 8 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України. 
З урахуванням викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми процесуального права, що є підставою для зміни мотивувальної частини ухвали.
Вимоги апеляційної скарги щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , колегія суддів відхиляє, оскільки за наслідками перегляду ухвали суду першої інстанції, апеляційний суд відповідними повноваженнями не наділений.
За приписами частини другої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку закриття провадження у справі суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.
Так, судові витрати, за приписами частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Зі змісту ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України не вбачається визначення порядку розподілу судових витрат у випадку закриття провадження у справі на підставі пункту 8 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Стаття 140 Кодексу адміністративного судочинства України також незастосовна до ситуації, що склалася, з огляду на відсутність заяви позивача про відмову від позову в означеній частині позовних вимог.
Водночас, частина восьма статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України дозволяє суду у випадку, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
З урахуванням обставин, що склалися, за відсутності чіткого правового регулювання розподілу судових витрат саме у такому випадку процесуальним законом, суд керується принципом, за яким судові витрати несе та із сторін, з вини якої такі витрати виникли. 
Так, визнавши помилку й усунувши її, сторона відповідача не давала приводу для подальшого розгляду справи, адже права позивача були поновлені і без завершення судового процесу. 
За таких обставин колегія суддів уважає за можливе і необхідне на підставі частини восьмої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України понесені сторонами судові витрати залишити за такими сторонами, не покладаючи обов`язок їх відшкодування на іншу сторону.
Подібний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 08 серпня 2025 року у справі № 751/9810/23, від 05 березня 2025 року у справі № 160/17422/23, від 27 квітня 2023 року у справі №260/3162/22.
Керуючись наведеним нормативним регулюванням, сталою практикою Верховного Суду у подібних правовідносинах, у контексті фактичних обставин справи, судова колегія дійшла висновку про відсутність достатніх правових підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення судових витрат з Головного управління ДПС у Черкаській області.
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Змінити мотивувальну частину ухвали Черкаського окружного адміністративного суду від 19 січня 2026 року, виклавши її в редакції цієї постанови.
У іншій частині ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 19 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя доповідач: В.Ю. Ключкович

Судді: О.О. Беспалов 

Т.Р. Вівдиченко