ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2026  м.Дніпро 
Справа № 904/7490/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Кошлі А.О. (доповідач), суддів: Демчини Т.Ю., Стефанів Т.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Хацер Ксенії Михайлівни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2026 по справі 904/7490/25 (суддя Ліпинський О.В.)
за позовом Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України», м. Київ 
до фізичної особи-підприємця Хацер Ксенії Михайлівни, м. Дніпро 
про стягнення 303 757,50 грн
ВСТАНОВИВ:
Стислий виклад змісту рішення господарського суду першої інстанції:
Державна установа «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» (далі - позивач) звернулася до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Хацер Ксенії Михайлівни (далі-відповідач, апелянт) про стягнення штрафу в розмірі 303 757,50 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за Договором купівлі-продажу № 115-К-25 від 02.05.2025, а саме — повною недопоставкою товару (капусти білоголової свіжої пізньостиглої першого сорту) загальною кількістю 30 300 кг у строк до 30.05.2025, визначений умовами Договору та Рознарядкою (Додаток 1 до Договору). У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань позивач, керуючись п. 6.2.4 Договору та ч. 3 ст. 651 Цивільного кодексу України, достроково в односторонньому порядку розірвав Договір з 09.06.2025. На підставі п. 7.3 Договору, який передбачає штраф у розмірі 25% вартості непоставленого товару, позивач нарахував штраф у сумі 303 757,50 грн (30 300 кг Ч 40,10 грн Ч 25%). Претензії від 11.06.2025 та від 11.09.2025 залишені відповідачем без відповіді та задоволення.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2026 позов задоволено в повному обсязі. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Хацер Ксенії Михайлівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» (03115, місто Київ, вул. Святошинська, будинок 27, код ЄДРПОУ 41220556) 303 757,50 грн штрафу, 3 645,09 грн витрат зі сплати судового збору.
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що між сторонами було укладено Договір купівлі-продажу № 115-К-25 від 02.05.2025, за умовами якого відповідач (Продавець) зобов`язався поставити позивачу (Покупцю) капусту білоголову свіжу пізньостиглу першого сорту на загальну суму 1 215 030,00 грн у строк до 30.05.2025. Суд встановив, що в порушення умов Договору станом на 31.05.2025 відповідачем не було здійснено жодної поставки товару. Позивач скористався правом на дострокове одностороннє розірвання Договору з 09.06.2025 відповідно до п. 6.2.4 Договору. Суд першої інстанції, дійшов висновку про порушення відповідачем зобов`язань за Договором та правомірність нарахування штрафу згідно з п. 7.3 Договору у розмірі 25% вартості непоставленого товару, що становить 303 757,50 грн. Розрахунок штрафу визнано арифметично правильним. Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру штрафу суд зазначив, що відповідач фактично не приступив до виконання договору, не здійснив жодної поставки товару, не навів причин невиконання зобов`язань та не вжив заходів до усунення допущених порушень, у зв`язку з чим суд не знайшов підстав для зменшення розміру неустойки.
Не погодившись із зазначеним рішенням, Фізична особа-підприємець Хацер Ксенія Михайлівна подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2026 у справі № 904/7490/25 змінити та зменшити розмір штрафу, що підлягає стягненню з ФОП Хацер К.М. на користь Державної установи «Генеральна дирекція ДКВС України» за Договором № 115-К-25 від 02.05.2025, до 60 751,50 грн (шістдесяти тисяч сімсот п`ятдесяти однієї гривні 50 копійок), що становить 20% від заявленої позивачем суми.
Зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги
Апелянт вважає, що судом першої інстанції було проігноровано положення ст. 233 ГК України та стягнуто штраф у повному розмірі (303 757,50 грн), який, на думку апелянта, є неспівмірним із наслідками порушення та суперечить правовій природі неустойки. При цьому судом не встановлено негативних наслідків або збитків, понесених позивачем у зв`язку з невиконанням зобов`язання щодо поставки товару.
Апелянт звертає увагу на те, що позивач скористався правом на одностороннє розірвання Договору вже 09.06.2025 (на 9-й день після порушення терміну постачання), що свідчить про оперативне припинення правовідносин та можливість негайно розпочати нову закупівлю в інших постачальників. Позивач не навів жодного обґрунтування та не надав доказів погіршення свого майнового стану або виникнення реальних збитків внаслідок дій відповідачки. Нарахування штрафних санкцій у розмірі 25% від вартості товару за відсутності будь-якої шкоди державному бюджету, майну позивача та інших реальних негативних наслідків, на думку апелянта, перетворює неустойку з інструменту захисту прав на засіб неправомірного збагачення.
Апелянт також вказує на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права, зокрема ст. 86 ГПК України. Судом першої інстанції не було в повній мірі реалізовано принцип всебічного та об`єктивного розгляду справи, що призвело до визначення розміру штрафних санкцій без урахування всіх істотних обставин. Суд не надав оцінки факту відсутності в матеріалах справи будь-яких доказів понесення позивачем збитків чи погіршення його майнового стану. Стягнувши штраф у повному розмірі, суд, на думку апелянта, фактично допустив безпідставне збагачення позивача, що суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності (ст. 3 ЦК України).
Крім того, апелянт зазначає, що необхідність сплати такого значного розміру штрафних санкцій, враховуючи наявність у провадженні суду інших подібних справ за позовом Державної установи «Генеральна дирекція ДКВС України» до відповідачки (справи № 904/7491/25, 904/7482/25, 904/7489/25, 904/7481/25, 904/7483/25), може призвести до неможливості продовження відповідачкою підприємницької діяльності та її припинення, а також необхідності продажу наявного в неї майна для погашення заборгованості, яка складається виключно зі штрафних санкцій.
Позиція учасників справи, викладена у відзиві на апеляційну скаргу 
Державна установа «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» 08.04.2026 подала відзив на апеляційну скаргу, згідно якого заперечує проти апеляційної скарги ФОП Хацер К.М. та вважає її безпідставною і необґрунтованою, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2026 у справі № 904/7490/25 - без змін, посилаючись на наступне:
Позивач зазначає, що відповідно до п. 5.1 Договору від 02.05.2025 № 115-К-25 відповідач зобов`язувався здійснити поставку товару у повному обсязі до 30.05.2025, проте в порушення умов Договору станом на 31.05.2025 жодної поставки товару здійснено не було. Апелянт фактично не приступив до виконання договору, не здійснив жодної поставки товару, не навів причин невиконання своїх зобов`язань та не вжив заходів до усунення допущених порушень. Позивач реалізував право на одностороннє розірвання Договору виключно у зв`язку з допущеним апелянтом порушенням істотної умови - строку поставки товару.
Позивач наголошує, cам по собі факт одностороннього розірвання Договору не свідчить про відсутність негативних наслідків для позивача та не нівелює факту порушення апелянтом своїх договірних зобов`язань. Розірвання Договору було вимушеною реакцією на істотне порушення строків постачання і свідчить про вжиття позивачем розумних та добросовісних заходів, спрямованих на мінімізацію власних ризиків та забезпечення виконання покладених на нього завдань, зокрема щодо забезпечення харчування засуджених. Доводи апелянта про можливість «негайно розпочати нову закупівлю» є припущенням і не підтверджуються жодними доказами, оскільки процедура нової закупівлі визначається Законом України «Про публічні закупівлі» та об`єктивно потребує часу.
Позивач вказує, що доводи апелянта про те, що необхідність сплати значного розміру штрафних санкцій у сукупності з наявністю інших судових справ може призвести до припинення підприємницької діяльності, не заслуговують на увагу. Навпаки, наявність низки аналогічних справ підтверджує не випадковий чи одноразовий характер порушення, а усталену поведінку апелянта, який, укладаючи договори, не забезпечує їх належного виконання. Посилання на можливі негативні фінансові наслідки фактично зводяться до намагання уникнути відповідальності за власні порушення та перекласти ризики здійснення підприємницької діяльності на іншу сторону договору.
Позивач зазначає, що розмір штрафних санкцій прямо передбачений умовами Договору, який був добровільно укладений сторонами, і апелянт, погоджуючись із відповідними умовами, прийняв на себе ризик настання відповідальності у визначеному розмірі. Твердження про відсутність збитків у позивача не впливає на правомірність нарахування неустойки, оскільки її стягнення не залежить від наявності чи розміру збитків та має самостійний характер як спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Доводи щодо порушення принципу справедливості, добросовісності й розумності є декларативними та не підтверджені жодними доказами.
Позивач посилається на постанови Верховного Суду від 08.10.2020 у справі № 904/5645/19, від 14.04.2021 у справі № 922/1716/20, згідно з якими суд, реалізуючи дискреційні повноваження щодо зменшення штрафних санкцій, має забезпечити баланс інтересів сторін та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав. Також позивач зазначає, що розмір штрафних санкцій відповідає принципам добросовісності, розумності та справедливості, оскільки загальний розмір штрафних санкцій (303 757,50 грн) не перевищує ціни Договору (1 215 030,00 грн), а штрафні санкції нараховані за реальне порушення договірних зобов`язань. Апелянт, всупереч вимогам ст. 74 ГПК України, не довів обставин, які б свідчили про вжиття ним належних та достатніх заходів для виконання умов договору, що свідчить про наявність його вини у допущеному порушенні та виключає підстави для зменшення розміру штрафних санкцій.
Процесуальні дії суду апеляційної інстанції під час перегляду справи
Згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.03.2026 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Кошля А.О., судді: Демчина Т.Ю., Стефанів Т.В.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Хацер Ксенії Михайлівни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2026 по справі 904/7490/25. Витребувано з Господарського суду Дніпропетровської області справу 904/7490/25. Розгляд справи вирішено здійснювати у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
01.04.2026 справа №904/7490/25 надійшла до Центрального апеляційного господарського суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені в апеляційному порядку
02.05.2025 року між Позивачем (Покупцем) та Відповідачем (Продавцем) укладено Договір купівлі-продажу №115-К-25. (надалі - Договір).
Згідно п. 1.1. Продавець зобов`язується продати і відвантажити Покупцеві ДК 021:2015: 03220000-9 Овочі, фрукти та горіхи (капуста білоголова свіжа пізньостигла першого сорту) (далі – Товар) в обсязі та у терміни, визначені у Рознарядці Покупця на суму 1 215 030,00 гривень.
Відповідно до п. 3.1. Ціна цього Договору становить 1 215 030,00 грн., у тому числі обов`язкові податки та збори. Ціна Договору включає в себе вартість самого товару, його упаковки, маркування, доставки на умовах Договору, передачі, усі податки та збори, що сплачуються або мають бути сплачені щодо поставки товару.
Пунктом 4.1. Договору передбачено, що розрахунок за цим Договором проводиться шляхом оплати товару Покупцем за фактом поставки товару протягом 90 (дев`яноста) календарних днів з дати отримання товару на склад Територіального уповноваженого представника Покупця по мірі надходження бюджетних коштів на підставі рахунків-фактур Продавця, належним чином оформлених накладних, актів приймання та підтвердження якості товару відповідно до Протоколу випробувань продукції. У разі затримки бюджетного фінансування Покупця та/або затримки з боку органів Державної казначейської служби України у здійсненні розрахунково-касового обслуговування, розрахунки за фактом поставки товару здійснюються протягом 5 (п`яти) календарних днів з дати надходження асигнувань на реєстраційні рахунки Покупця, та/або з моменту можливості органів Державної казначейської служби України здійснювати розрахунково-касове обслуговування. Сторони домовились, що будь-які штрафні санкції до Покупця в такому випадку не застосовуються.
Згідно п. 5.1. Договору поставка товару здійснюється окремими партіями в обсязі, за адресами Територіальних уповноважених представників Покупця та у терміни (строки), визначені у Рознарядці (Додаток 1 до цього Договору), Продавець повинен здійснити поставку товару у повному обсязі до 30 травня 2025 року включно.
Після закінчення строку дії Договору, який визначений пунктом 10.1. Договору, Покупець не приймає товар. Оплата за такий товар не здійснюється.
Продавець здійснює поставку товару на умовах DDP (згідно Інкотермс 2010) за адресами, що вказані у Рознарядці (Додаток 1 до цього Договору). За погодженням між Сторонами обсяги та адреси поставки можуть бути змінені (п. .5.2., 5.3. Договору).
Строк дії Договору до 30 червня 2025 року включно (п.10.1 Договору).
Відповідно до Рознарядки (Додаток 1 до Договору), сторони визначили адреси відповідних територіальних представництв покупця, погодили кількість товару для поставки кожному з них, а також визначили термін поставки товару - з 02.05.2025 до 30.05.2025.
За доводами Позивача, які не були спростовані Відповідачем під час розгляду справи, в порушення умов Договору, станом на 31.05.2025 року Відповідачем не було здійснено поставки товару, у строк визначений умовами Договору та Рознарядки.
Відповідно до п. 6.2.4 Договору, Покупець має право достроково в односторонньому порядку розірвати цей Договір у разі, якщо станом на 31 травня 2025 року поставлено менше 50 % загального обсягу закупівлі, повідомивши про це Продавця не менше ніж за 3 (три) календарних дні до розірвання договору. При цьому, у разі дострокового в односторонньому порядку розірвання Покупцем Договору, Продавець не звільняється від відповідальності, визначеної розділом 7 Договору.
Листом від 05.06.2025 року Позивач повідомив Відповідача про дострокове розірвання Договору від 02.05.2025 № 115-К-25 з 09.06.2025 року.
Звертаючись з позовом до суду, Позивач розрахував та просить суд стягнути з Відповідача штраф в розмірі 303 757,50 грн. 
Правові підстави та норми права, застосовані судом апеляційної інстанції
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який в силу вимог ч. 1 ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Згідно з положеннями статті 509 ЦК України, зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Згідно з частиною першою ст. 14 Цивільного кодексу України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 664 ЦК України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Згідно норм цивільного та господарського законодавства договір купівлі-продажу є оплатним, тобто при набуванні речі у власність, покупець сплачує продавцеві вартість (ціну) речі, яка обумовлена договором, а у продавця виникає зобов`язання передати покупцю річ та право вимоги оплати і зобов`язання покупця сплати вартість отриманої речі та право її вимоги.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Приписами ст. 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Як встановлено судом першої інстанції та свідчить з матеріалів справи, відповідно до пункту 5.1 договору продавець повинен здійснити поставку товару у повному обсязі до 30 травня 2025 року включно.
Відповідно до рознарядки термін поставки товару з 02.02.2025 по 30.05.2025 включно.
Докази поставки товару у визначений договором строк в матеріалах справи відсутні.
Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.
Частинами 1, 2 статті 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГК України (тут і далі чинного станом на момент виникнення спірних правовідносин) за порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором.
Положеннями ч.ч. 1, 2 статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.
Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч.1 ст.230 ГК України)
Частиною 4 ст. 231 цього ж кодексу передбачено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Пунктом 7.3 договору сторонами погоджено, що у випадку недопоставки товару в обсязі, передбаченому договором, продавець сплачує покупцю штраф у розмірі 25% вартості непоставленого товару.
У зв`язку з порушенням відповідачем обов`язку щодо поставки товару позивач нарахував та заявив до стягнення штраф у сумі 303 757,50 грн, що становить 25% вартості непоставленого товару.
Перевіривши розрахунок штрафу, наведений у позовній заяві, місцевий господарський суд дійшов висновку про його відповідність обставинам справи та наявність підстав для його стягнення.
Відповідачем не заперечується наявність заборгованості та факт порушення ним договірних зобов`язань. 
Разом із тим, відповідачем заявлено клопотання про зменшення розміру штрафу, відповідне клопотання мотивовано тим, що непоставка товару одним приватним контрагентом за одним договором об`єктивно не могла призвести до порушення норм харчування ув`язнених або спровокувати міжнародний осуд чи скарги до Європейського суду з прав людини. Держава в особі Генеральної дирекції ДКВС України має у своєму розпорядженні відповідні бюджетні асигнування та законодавчі механізми (зокрема, в рамках законодавства про публічні закупівлі) для оперативного заміщення непоставленого товару шляхом укладення договорів з іншими постачальниками. Натомість, позивач не надав суду жодного доказу того, що дії відповідачки спричинили реальний дефіцит харчування, реальні скарги утримуваних осіб або настання будь-яких інших негативних наслідків майнового чи немайнового характеру. Усі посилання позивача на загрозу життю та здоров`ю ув`язнених є виключно гіпотетичними припущеннями, які не підтверджені належними та допустимими доказами. Відповідач вказує, що Позивач скористався правом на одностороннє розірвання Договору вже 09.06.2025 року (на 9-й день після порушення терміну постачання). Зазначене свідчить про те, що позивач оперативно припинив правовідносини, звільнивши себе від обов`язку приймати товар, і мав можливість негайно розпочати нову закупівлю у інших постачальників. Відповідач наголошує, що Позивач не навів жодного обґрунтування та не надав доказів погіршення свого майнового стану або виникнення реальних збитків внаслідок дій відповідачки. Нарахування штрафних санкцій у розмірі 25% від вартості товару за відсутності будь-якої шкоди державному бюджету, майну позивача, інших реальних негативних наслідків, перетворює неустойку з інструменту захисту прав на засіб неправомірного збагачення.
Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру пені, колегія суддів зазначає наступне.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що застосоване у частині третій статті 551 ЦК України словосполучення «суд має право» та «може бути зменшений за рішенням суду» свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення. Натомість вирішення цих питань не відноситься до повноважень Верховного Суду, завдання якого полягає лише у перевірці правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи. Такі ж правові позиції викладено у постановах Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №916/2259/18, від 24.02.2020 у справі №917/686/19, від 26.02.2020 у справі №922/1608/19, від 15.04.2020 у справі № 922/1607/19 та від 04.10.2021 у справі №922/3436/20.
Колегія суддів звертає увагу, що у постанові від 05.06.2024 у справі №910/14524/22 Велика Палата Верховного Суду зазначала, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до усталеної та послідовної практики Верховного Суду право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки судом поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення.
Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, що підлягають стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати, зокрема, наявність істотного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром завданих збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є відповідний випадок винятковим.
Така оцінка здійснюється з урахуванням інтересів сторін, що заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язання, причин його невиконання або неналежного виконання, тривалості прострочення, співмірності розміру пені наслідкам порушення, а також поведінки боржника, зокрема щодо вжиття заходів до усунення порушення та його наслідків.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував, що визначення конкретного розміру, на який підлягають зменшенню штрафні санкції, належить до дискреційних повноважень суду.
Водночас, реалізуючи такі повноваження відповідно до статті 551 Цивільного кодексу України, суд повинен керуватися загальними засадами цивільного законодавства, передбаченими статтею 3 цього Кодексу, зокрема принципами справедливості, добросовісності та розумності, забезпечуючи баланс інтересів сторін.
При цьому з урахуванням вимог статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд має дослідити всі обставини справи, що мають юридичне значення, зокрема: ступінь вини боржника, його дії, спрямовані на належне виконання зобов`язання, ступінь фактичного виконання зобов`язання, майновий стан сторін, а також інші їх інтереси, включаючи поведінку кредитора.
Водночас, з огляду на компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності, суд не повинен допускати фактичного звільнення боржника від сплати штрафних санкцій без наявності належних правових підстав.
Колегія суддів також враховує, що положення статті 551 Цивільного кодексу України щодо можливості зменшення розміру штрафних санкцій мають усталений характер у правозастосовній практиці, що підтверджується послідовною та сталою практикою Верховного Суду.
Зокрема, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 вказала на те, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 ГК України і частині третій статті 551 ЦК України, а також досліджуватися та оцінюватися судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України. Такий підхід є усталеним в судовій практиці.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №911/2269/22 зазначила, що враховуючи висновок про індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, що виключає формування єдиних (для вирішення спорів про стягнення неустойки) критеріїв та алгоритму визначення підстав для зменшення розміру неустойки та критеріїв для встановлення розміру (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), до якого суд має право її зменшити.
Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду.
Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчить про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено. Наведене, у свою чергу, вимагає, щоб розмір неустойки відповідав принципам верховенства права.
Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчать про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права (такий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.01.2024 у справі N 911/2269/22, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2024 у справі N 911/952/22).
При цьому, колегія суддів відзначає, зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2024 року у справі № 910/14524/22).
Наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (подібний висновок міститься і в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 у справі №7-рп/2013).
При вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд також повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто врахувати інтереси обох сторін.
Приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним із завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29.08.2024 у справі №910/14265/23, від 29.08.2024 у справі № 910/14264/23 та від 24.09.2024 у справі № 915/1037/23 у подібних правовідносинах.
Чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Тому таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
В силу положень статті 3 ЦК України застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості. Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора
Законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. При цьому визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
Колегія суддів зазначає, що спір у цій справі виник у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору в частині поставки погодженого сторонами товару.
Оцінюючи характер допущеного порушення, поведінку сторін у спірних правовідносинах, а також керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру нарахованого штрафу.
Судова колегія враховує встановлені у справі фактичні обставини, зокрема відсутність належних і допустимих доказів настання для позивача негативних наслідків, у тому числі майнових втрат, у зв`язку з порушенням відповідачем строків виконання зобов`язання. За таких обставин загальний розмір штрафних санкцій, визначений відповідно до умов договору, не відповідає принципам розумності, добросовісності та справедливості, а тому підлягає зменшенню.
З огляду на викладене, апеляційний суд, діючи в межах наданих йому повноважень, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення апеляційної скарги відповідача шляхом зменшення розміру нарахованих штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання.
На переконання колегії суддів, застосування штрафу у повному обсязі за встановлених обставин є надмірним та таким, що не відповідає засадам розумності й справедливості, у зв`язку з чим підлягає зменшенню.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість зменшення заявленої до стягнення суми штрафу на 50%, а саме до 151 878,75 грн.
Судова колегія вважає, що зазначений розмір неустойки відповідає встановленим у справі обставинам, є обґрунтованим і співмірним, забезпечує баланс інтересів сторін та водночас виконує превентивну (стимулюючу) функцію неустойки, спонукаючи відповідача до належного виконання зобов`язань у майбутньому.
Разом з тим, колегія суддів розглянула заперечення позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, однак наведені у них доводи щодо відсутності підстав для зменшення неустойки не спростовують висновків суду апеляційної інстанції про необхідність коригування її розміру.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів також враховує, що можливість стягнення кредитором надмірних сум неустойки спотворює її правову природу, оскільки із засобу стимулювання належного виконання зобов`язання вона перетворюється на непропорційний тягар для боржника та джерело невиправданого збагачення кредитора. Такий правовий висновок неодноразово висловлювався Верховним Судом, зокрема у постанові від 17.10.2023 у справі № 913/162/22.
Відтак, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням та забезпечивши розумний баланс інтересів сторін, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для зменшення штрафних санкцій на 50%, у зв`язку з чим до стягнення підлягає 151 878,75 грн.
У справі «Руїз Торіха проти Іспанії», ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р. ).
Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
З огляду на приписи ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р.» Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, що є підставою для часткового задоволення апеляційної скарги.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Частинами 1, 2, 4 статті 277 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
За таких обставин, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Хацер Ксенії Михайлівни підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2026 у справі №904/7490/25 підлягає зміні в частині визначення розміру договірних штрафних санкцій.
Вирішення питання щодо розподілу судових витрат
Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки, оскільки таке зменшення не є наслідком необґрунтованості позовних вимог в цій частині, а є виключно застосуванням судом свого права на таке зменшення, передбаченого законодавством. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 19.12.2024 у справі № 922/1248/24, від 03.04.2018 у справі № 902/339/16 від 10.03.2021 у справі № 904/5702/19, від 14.06.2022 у справі № 905/2135/19.
Враховуючи, що у даній справі суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність зменшення розміру неустойки на 50% саме з підстав застосування дискреційних повноважень, а не з огляду на необґрунтованість позовних вимог, судовий збір, сплачений позивачем за подання позову, підлягає покладенню на відповідача у повному обсязі.
Крім того, судовий збір, сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги, також не підлягає розподілу на користь відповідача та покладається на нього.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Хацер Ксенії Михайлівни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2026 по справі 904/7490/25 – задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2026 по справі 904/7490/25 – змінити, виклавши резолютивну частину у наступній редакції:
«Позов задовольнити частково.
Стягнути з Фізичної особи-підприємця Хацер Ксенії Михайлівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» (03115, місто Київ, вул. Святошинська, будинок 27, код ЄДРПОУ 41220556) 151 878,75 грн. штрафу, 3 645,09 грн. витрат зі сплати судового збору. 
В решті позовних вимог відмовити.»
Видачу наказу доручити Господарському суду Дніпропетровської області.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст. ст. 286-289 ГПК України.
Головуючий суддя А.О. Кошля

Суддя Т.Ю. Демчина

Суддя Т.В. Стефанів