Справа № 447/372/24 Головуючий у 1 інстанції: Друзюк М.М. 
Провадження № 22-ц/811/327/26 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Провадження № 22-ц/811/387/26

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
12 травня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,
секретаря Гаврилюк Я.Ю. 
з участю представника позивача ОСОБА_1 , відповідачки ОСОБА_2 , представника відповідачки Ортинського Н.В., третьої особи ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - адвоката Мокрицького Ореста Петровича на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 26 грудня 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 30 грудня 2025 року в складі судді Друзюк М.М. в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_4 , про визнання права власності на спадкове майно,-
встановив:

У лютому 2024 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно.
Вимоги обгрунтовані тим, що матері позивача ОСОБА_5 на праві власності належав будинок АДРЕСА_1 , а також належна до нього присадибна ділянка. У цьому будинку разом з батьками проживав брат ОСОБА_6 , з 2005 року там проживав племінник ОСОБА_7 , позивач проживав час від часу, оскільки ОСОБА_6 систематично зловживав алкогольними напоями і батьки не хотіли залишатися з ним наодинці. 
Після смерті батька ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) матір категорично відмовлялась проживати одна у будинку разом з ОСОБА_6 , оскільки він в стані сп`яніння влаштовував конфлікти, під час яких поводив себе неадекватно, тому у будинку з середини січня 2007 року почав проживати позивач, а також проживали брат ОСОБА_6 , племінник ОСОБА_7 , які мешкали там на час смерті матері ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зазначає, що мати ОСОБА_5 за життя склала заповіт, за яким все належне їй майно заповіла ОСОБА_6 , про що ні позивачу, ні його сестрі ОСОБА_3 відомо не було, відтак вони вважали, що спадкоємцями після смерті матері є її діти – ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та позивач.
У 2022 році ОСОБА_6 мобілізувався на військову службу в Збройні Сили України, а ІНФОРМАЦІЯ_3 загинув на війні з росією. 
У січні 2024 року позивачу стало відомо, що у провадженні Миколаївського районного суду Львівської області перебувала цивільна справа №1313/787/2012 за позовом ОСОБА_6 до Миколаївської державної нотаріальної контори про продовження строку на прийняття спадщини після смерті його матері ОСОБА_5 .
З матеріалів справи позивач довідався, що рішенням Миколаївського районного суду від 04.04.2012 ОСОБА_6 визначено додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини до 04.07.2012, як спадкоємцю ОСОБА_5 за заповітом від 23.12.2005, за наслідками чого він отримав свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.11.2016 і від 06.03.2017, видані державним нотаріусом Миколаївської державної нотаріальної контори, яка складається з житлового будинку АДРЕСА_1 і присадибної земельної ділянки. кадастровий номер 4623087600:13:002:0003, площею 0.246 для будівництва обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд відповідно.
Станом на 12.11.2007 він був непрацездатним, як інвалід ІІІ групи, відтак відповідно до ст.ст. 1241, 1268 ЦК України мав право на спадкування обов`язкової частки спадщини після смерті матері ОСОБА_5 , у розмірі 1/6 частини спадкового майна (1/2 від 1/13 частки, яка належала б кожному спадкоємцю ОСОБА_5 у разі спадкування за законом).
У січні 2024 року від своєї сестри ОСОБА_3 позивач довідався про те, що спадкове майно після ОСОБА_6 має намір успадкувати його дружина ОСОБА_2 , як спадкоємець першої черги за законом, якій відповідно до матеріалів спадкової справи після смерті ОСОБА_6 будуть видані свідоцтва про право на спадщину.
За таких обставин, видані ОСОБА_6 свідоцтва про право на спадщину за заповітом вважає недійсними, в частині включення до них спадкового майна, яке належить позивачу як спадкоємцю обов`язкової частки, відтак з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив визнати частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.11.2016, реєстровий номер 1546, від 06.03.2017, реєстровий номер 338, від 24.03.2017, реєстровий номер 425, від 06.03.2017, реєстровий номер 340 від 12.12.2016, реєстровий номер 1842, виданих Миколаївською державною нотаріальною конторою Львівської області ОСОБА_6 ; визнати за позивачем право власності в порядку спадкування після ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , на 1/6 частину земельної ділянки, кадастровий номер 4623087600:13:002:0003, площею 0,246 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , 1/6 частину земельної ділянки, кадастровий номер 4623087600:13:002:0103, площею 0,1182 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , 1/6 частину земельної ділянки, кадастровий номер 4623087600:13:002:0129, площею 0,0305 га, яка знаходиться в с. Велика Воля Стрийського (раніше Миколаївського) району Львівської області, на 1/6 частину права на земельну частку (пай), розміром 1,55 умовних кадастрових гектарів, розташованої на території Стільської сільської ради Стрийського (раніше Миколаївського) району Львівської області.
Ухвалою суду від 11.04.2024 замінено відповідача - Тростянецьку сільську раду Стрийського району Львівської області на належного відповідача – ОСОБА_2 . Відповідачу визначено строк для подання відзиву, заперечень.
30.04.2024 від ОСОБА_3 надійшла позовна заява як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно, просила визнати частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.11.2016, реєстровий номер 1546, від 06.03.2017, реєстровий номер 338, виданих Миколаївською державною нотаріальною конторою Львівської області ОСОБА_6 в частині включення до спадкового майна, на яке воно видано, 1/6 частини житлового будинку та на 1/6 частини земельної ділянки кадастровий номер 4623087600:13:002:0003, площею 0,246 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка знаходиться по АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та на 1/6 частину земельної ділянки, кадастровий номер 4623087600:13:002:0003, площею 0,246 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка знаходиться по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 109-112). 
Вимоги обґрунтовує тим, що матері ОСОБА_5 на праві власності належав будинок АДРЕСА_1 , а також належна до нього присадибна ділянка. 
У цьому будинку разом з батьками проживав брат ОСОБА_6 , з 2005 року там проживав син ОСОБА_7 і ОСОБА_4 проживав час від часу, оскільки ОСОБА_6 систематично зловживав алкогольними напоями і батьки не хотіли залишатися з ним наодинці. 
Після смерті батька ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) матір категорично відмовлялась проживати одна у будинку разом з ОСОБА_6 , оскільки він в стані сп`яніння влаштовував конфлікти, під час яких поводив себе неадекватно, тому в будинку з середини січня 2007 року разом з мамою почав проживати брат ОСОБА_4 , проживали брат ОСОБА_6 , племінник ОСОБА_7 , які проживали на час смерті матері ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зазначає, що про заповіт мами, за яким все належне їй майно вона заповіла братові ОСОБА_6 , не було відомо, відтак вважала, що спадкоємцями після смерті матері є вона та брати – ОСОБА_6 , ОСОБА_4 .
У 2021 році її стосунки з братом ОСОБА_6 погіршилися через неприязні відносини з його дружиною ОСОБА_2 , брат у цьому ж році повідомив, що оформив на себе одноосібне право власності, а у 2012 році звернувся до суду для продовження строку на прийняття спадщини після смерті матері, мотивуючи, що є єдиними спадкоємцем матері за заповітом та на підставі рішення суду отримав свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.11.2016 і від 06.03.2017, видані державним нотаріусом Миколаївської державної нотаріальної контори. 
Станом на 12.11.2007 вона була непрацездатною особою, оскільки з 27.06.2006 отримувала пенсію у зв`язку з втратою годувальника, відтак відповідно до ст.ст. 1241, 1268 ЦК України має право на спадкування обов`язкової частки спадщини після смерті матері, ОСОБА_5 , у розмірі 1/6 частини спадкового майна (1/2 від 1/13 частки, яка належала б кожному спадкоємцю ОСОБА_5 у разі спадкування за законом).
Ухвалою суду від 25.06.2024 позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 , прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно.
Оскаржуваним рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 26 грудня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно - відмовлено.
У задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_4 , про визнання права власності на спадкове майно – відмовлено.
Оскаржуваним додатковим рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 30 грудня 2025 року (провадження № 2-др/447/4/26) заяву задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13 000 (тринадцять тисяч) гривень.
Іншим додатковим рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 30 грудня 2025 року (провадження № 2/447/35/25) відмовлено у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 про стягнення судових витрат у цивільній справі №447/372/24.
Рішення суду та додаткове рішення суду (провадження № 2-др/447/4/26) оскаржив представник ОСОБА_4 - адвокат Мокрицький Орест Петрович, вважає рішення Миколаївського районного суду Львівської області про відмову у задоволенні позову необґрунтованим і безпідставним, яке не відповідає нормам матеріального права.
Зазначає, що 12.11.2007 мати позивача ОСОБА_5 трагічно загинула в дорожньотранспортній пригоді. Спадкоємцями після її смерті є діти позивач ОСОБА_4 , його брат ОСОБА_6 та їх сестра ОСОБА_3 . 
Після смерті матері ніхто з них не звертався до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини і будь якого спору з приводу спадщини між ними не було.
У 2022 році ОСОБА_6 був мобілізований до ЗСУ і 30.06.2023 трагічно загинув.
03 січня 2024 року позивач дізнався від сестри ОСОБА_3 , що мати склала 23.12.2005 заповіт на користь брата ОСОБА_6 , де заповіла йому все майно, належне їй на день смерті. 
04.04.2012 Миколаївський районний суд Львівської області ухвалив рішення за позовом ОСОБА_6 про встановлення для нього додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини. 
У рішенні зазначено, що померла ОСОБА_5 за життя не залишила жодного розпорядження щодо свого майна, перешкод для успадкування позивачем спадкового майна немає, оскільки інші претенденти на спадщину відсутні, ОСОБА_6 є єдиним спадкоємцем. 
Позивач, як інвалід третьої групи, є спадкоємцем обов`язкової частки згідно із частиною першою статті 1241 ЦК України, відмови від спадкування не заявляв.
ОСОБА_6 оформив свідоцтво на право власності від 10.11.2016 (реєстровий номер 1546), а також від 06.03.2017 (реєстровий номер 338), видані Миколаївською державною нотаріальною конторою Львівської області. 
Таким чином, брат оформив право власності через 10 років після смерті матері, нікому про це повідомляв, нотаріус теж не повідомляв позивача про існування заповіту і свідоцтва на право власності. 
В свою чергу, позивач, не знаючи про існування заповіту і свідоцтва на право власності, проживав разом з матірю до її смерті, є інвалідом третьої групи, вважав, що автоматично має право на обов`язкову частку на спадкове майно матері.
Вважає, що неповідомлення ОСОБА_6 і нотаріусом спадкоємця ОСОБА_4 про заповіт є поважною причиною пропуску ним строку для прийняття спадщини і строку звернення до суду.
Покликається на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 05.03.2025, справа №367/3618/21, за яким, факт видачі спадкоємцю свідоцтва про право власності в порядку спадкування на спадкове майно, право на яке має інший спадкоємець, або видача свідоцтва особі, яка не має прав на спадщину, доводить порушення прав та інтересів особи, і саме тому перебіг позовної давності необхідно пов`язувати з фактом видачі свідоцтва про право на спадщину другому зі спадкоємців (чи особі, яка не є спадкоємцем), а у разі якщо особа, права та інтереси якої порушені видачею такого свідоцтва, доведе, що про існування такого свідоцтва, яким порушуються його права, йому стало відомо пізніше, то перебіг позовної давності варто пов`язувати саме з таким моментом.
Про існування свідоцтва на право власності від 10.11.2016 (реєстровий номер 1546) і від 06.03.2017 (реєстровий номер 338), виданих ОСОБА_6 Миколаївською державною нотаріальною конторою Львівської області, позивач дізнався 03 січня 2024 року, тому перебіг позовної давності для звернення позивача до суду необхідно рахувати з цієї дати.
Отримавши інформацію від сестри про одноосібне оформлення спадщини його померлим братом позивач, вважаючи, що було порушено його право на обов`язкову частку у спадковому майні після смерті матері, через два дні, 05.01.2024, уклав договір про правову допомогу з адвокатом Подоляк Б.Р.
08.02.2024 адвокат допоміг позивачу скласти і направити до Миколаївського районного суду Львівської області позовну заяву про визнання права власності на 1/6 частку у спадковому майні після смерті матері. 
Представник позивача адвокат Подоляк Б.Р. ввів в оману свого довірителя ОСОБА_4 , заявивши про те, що він подав до суду заяву про визнання поважними причин пропущення строку звернення до суду, але такої заяви він не подавав. 
У грудні 2025 року представник позивача, не повідомивши свого довірителя, перестав надавати йому правничу допомогу на стадії розгляду справи по суті. 
Саме тому, по вині свого представника, позивач не подав до суду заяву про визнання поважними причин пропуску звернення до суду, тому змушений просити апеляційний суд визнати поважними причинами пропущення ним строку звернення до суду.
На думку апелянта, суд не врахував ту обставину, що ОСОБА_4 взагалі немає ніякої нерухомості, а відповідачка вже успадкувала від загиблого чоловіка (рідного брата позивача) три земельні ділянки, придбала в курортній зоні Івано-Франківської області дачний будинок і земельну ділянку, має у власності в Білгород-Дністровську Одеської області частку в жилому будинку та має намір повністю забрати родинний маєток із чотирма земельними ділянками в с. Велика Воля Стрийського району Львівської області.
Рішенням суду завдано шкоди конституційному праву позивача володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_10 ствердно заявили, що позивач ОСОБА_4 постійно проживав разом з матір`ю ОСОБА_5 на момент її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 в АДРЕСА_2 , інші свідки цей факт не спростували, а заявили те, що бачили як позивач відвідував маму. 
При цьому, оскільки ці свідки проживають в іншому кінці села, їхні свідчення не можна вважати, як доведений факт, що позивач фактично не проживав з матір`ю. 
Cама по собі відсутність реєстрації не є абсолютним підтвердженням, що особа не проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені ч. 3 ст. 1268 ЦК, підтерджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. 
Суд вказує, що позивач ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини у шестимісячний строк з моменту смерті матері до нотаріуса не звертався, але не зверталися у шестимісячний строк з моменту смерті матері до нотаріуса і інші спадкоємці: брат позивача ОСОБА_6 , сестра ОСОБА_3 . 
04.04.2012 Миколаївський районний суд виніс рішення за позовом ОСОБА_6 про визначення для нього додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини. Тобто, через п`ять років після смерті ОСОБА_5 суд задовольнив позовну вимогу одного спадкоємця визначити додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини, а іншому спадкоємцю, ОСОБА_4 , інваліду третьої групи, який має право обов`язкової частки в спадковому майну, відмовляє в задоволенні позову через те, що позивач із заявою про прийняття спадщини у шестимісячний строк з моменту смерті матері до нотаріуса не звертався.
Зазначає, що попередній розрахунок суми судових витрат на правничу допомогу становить 30000 (тридцять тисяч ) гривень.
Просить скасувати рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 26.12.2025 по справі №447/372/24 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсними свідоцтва на право власності від 10.11.2016 (реєстровий номер 1546) і від 06.03.2017 (реєстровий номер 338), виданих Миколаївською державною нотаріальною конторою Львівської області, визнання за позивачем право власності в порядку спадкування після смерті мами ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 : 
- на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , на1/6 частину земельної ділянки, кадастровий номер 4623087600:13:002:0003, площею 0,246 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка знаходиться по АДРЕСА_1 . 
-на 1/6 частину земельної ділянки, кадастровий номер 4623087600:13:002:0103, площею 0,1182 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 . на 1/6 частину земельної ділянки, кадастровий номер 4623087600:13:002:0129, площею 0,0305 га, яка знаходиться в с. Велика Воля Стрийського (раніше Миколаївського) району Львівської області.
-на 1/6 частину права на земельну частку (пай), розміром 1,55 умовних кадастрових гектарів, розташованої на території Тростянецької сільської ради Стрийського (раніше Миколаївського) району Львівської області. 
Скасувати додаткове рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 30.12.2025 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень.
05.02.206 представник ОСОБА_2 – адвокат Ортинська Н.В. подала відзив на апеляційну скаргу на додаткове рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 09.01.2025, зазначає, що апелянт не подавав окремої апеляційної скарги на зазначене додаткове рішення, обмежившись лише формальним формулюванням вимоги про його скасування в апеляційній скарзі на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 26 грудня 2025 року, без наведення будь-якого обґрунтування необхідності такого скасування.
Зазначає, що додаткове рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 09.01.2026 ухвалене з метою вирішення питання про розподіл судових витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу.
Водночас апелянт не подав апеляційної скарги на зазначене додаткове рішення, не визначив його предметом апеляційного оскарження та не навів жодних доводів, які б свідчили про незаконність чи необґрунтованість присуджених витрат на правову допомогу.
Зокрема, апеляційна скарга не містить заперечень щодо розміру витрат, їх співмірності зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг, часом, витраченим на їх надання, а також не ставить під сумнів належність та допустимість доказів, на підставі яких суд першої інстанції дійшов відповідних висновків, тому апеляційна скарга в цій частині є необґрунтованою.
При цьому, зазначає, що представником відповідача адвокатом Ортинською Н.В. було заявлено про ухвалення додаткового рішення по справі щодо витрат на правничу допомогу в розмірі 51 500 грн, що включало (ознайомлення з матеріалами справи, написання та подання відзивів на позовну заяву, на позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, подання заяви про виклик свідків, підготовка до судових засідань та представництво інтересів клієнта в судових засіданнях, підготовка клопотання про застосування строків позовної давності).
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надано договір про надання правової допомоги №0305/24 від 03.05.2024, укладеним між Адвокатським об`єднанням «Доброчесність», в особі партнера Ортинської Наталії Володимирівни, що діє на підставі Статуту, та ОСОБА_2 , Акт №1 від 11.09.2024 про надання правничої допомоги за договором №0305/24 про надання правової допомоги від 03.05.2024, відповідно до якого вартість наданих послуг становить 24 000 грн, Акт №2 від 31.03.2025 про надання правничої допомоги за договором №0305/24 про надання правової допомоги від 03.05.2024, відповідно до якого вартість наданих послуг становить 10 000 грн, Акт №3 від 18.12.2025 про надання правничої допомоги за договором №0305/24 про надання правової допомоги від 03.05.2024, відповідно до якого вартість наданих послуг становить 17500 грн, платіжні інструкції, відповідно до яких ОСОБА_2 , перераховувала на рахунок Адвокатського об`єднання «Доброчесність» грошові кошти загальною сумою 49 000 грн на підставі договору про надання правової допомоги № 0305/24.
Попри те, що відповідач не подавав заяви про зменшення витрат на правову допомогу, суд з власної ініціативи зменшив суму до 30 000 грн в сукупності. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, додаткове рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 09.01.2026 без змін.
17.02.2026 представник відповідачки ОСОБА_2 – адвокат Ортинська Н.В. подала відзив на апеляційну скаргу на рішення суду по суті спору, вважає, що суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно дослідив матеріали справи, надав належну правову оцінку кожному доказу в їх сукупності та взаємозв`язку, встановлено фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, тому рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Покликається на те, що згідно з усталеною позицією Верховного Суду порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен довести, що не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При цьому, за змістом зазначеної норми (статті 261 ЦК України) законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. 
Акцентує увагу суду на недобросовісність поведінки позивача, яка полягає у тому, що у нього наявний обов`язок цікавитися станом своїх справ, а саме належним в нього правом власності на частку в житловому будинку та земельних ділянках, які він свідомо не оформляв з 2007 року, враховуючи те, що його брат на якого був складений заповіт, постійно проживав у спадковому будинку, поза розумним сумнівом повинен був оформити право власності на себе.
Зазначає, що спірний житловий будинок та земельні ділянки є зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а інформація про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, що міститься у Державному реєстрі прав, є відкритою, загальнодоступною та платною, крім випадків, передбачених цим Законом.
Право на позов - це право на подання позовної заяви з метою захисту порушеного права, не обмежене строками позовної давності. Вимоги щодо захисту порушеного права розглядаються судом незалежно від позовної давності, але закінчення строку позовної давності є підставою для відмови в задоволенні позову.
Позивач вважає, що неповідомлення ОСОБА_6 і нотаріусом спадкоємця ОСОБА_4 про заповіт є поважною причиною пропущення ним строку для прийняття спадщини і строку звернення до суду, однак зазначений висновок зроблений всупереч чинному законодавству та релевантній судовій практиці. 
Звертає увагу, що рішенням Миколаївського районного суду Львівської області у справі № 1313/787/2012 від 04.04.2012 року ОСОБА_6 продовжено строк для прийняття спадщини. Вказане рішення залишилось без змін після перегляду Львівським апеляційним судом (Ухвала від 22.11.2022 року у справі № 1313/787/2012 ) та Верховним Судом (Постанова від 28.03.2023 року у справі № 1313/787/2012).
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем, останній був зареєстрований в будинку своєї дружини, а саме за адресою: АДРЕСА_3 , належних і допустимих доказів, які підтверджують обставини постійного проживання із спадкодавцем на момент смерті за адресою: АДРЕСА_1 , позивачем надано не було. 
При цьому, заяву про прийняття спадщини у шестимісячний строк з моменту смерті матері, позивач нотаріусу також не подавав, тому не прийняв спадщину після смерті матері, а від так втратив право на спадкування обов`язкової частки від майна спадкодавця.
Звертає увагу, що орієнтовний розмір витрат на правову допомогу становить 30 000 грн., у випадку залишення апеляційної скарги без задоволення, просить покласти витрати на правовоу допомогу на позивача.
Просить апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 26.12.2025 у справі № 447/372/24 залишити без змін.
25.02.2026 представник позивача ОСОБА_1 подав відповідь на відзив на апеляційну скаргу, а 02.03.2026 представник відповідачки ОСОБА_11 – заперечення на відповідь на відзив на апеляційну скаргу.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Ухвалюючи оскаржуване рішення по суті спору, суд першої інстанції виходив з того, що право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. При з`ясуванні чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині слід враховувати, що непрацездатність особи повинна підтверджуватися відповідними документами. При цьому відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини. 
Право повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини у шестимісячний строк з моменту смерті матері до нотаріуса не звертався, і на момент смерті матері разом із нею постійно не проживав.
Зокрема, суд вказав, що доводи про постійне проживання ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_5 на момент її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , які підтверджуються показами свідків, не підтверджені жодними іншими матеріалам справи (довідками, актами, складеними уповноваженими особами) та суперечать показам свідків, які допитувалися в суді за клопотанням сторони відповідача.
Крім цього, свідки зі сторони позивача, окрім свідка ОСОБА_12 , є родичами позивача.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що позивач ОСОБА_4 прийняв спадщину після смерті матері, оскільки стороною позивача не доведено, що позивач до часу смерті спадкодавиці постійно проживав разом з нею, а відтак має право на обов`язкову частку у спадщині, враховуючи його непрацездатність на момент смерті матері.
Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав про задоволення позову ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно.
Щодо позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, суд також констатував, що ОСОБА_3 , яка є донькою померлої ОСОБА_4 не була зареєстрована з матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 на час її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , та не зверталася у встановлений шестимісячний термін після її смерті до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері.
Зокрема, зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_3 є АДРЕСА_4 .
При цьому, суд звернув увагу на те, що при розгляді цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 04.04.2012 у справі № 1313/787/2012 за позовом ОСОБА_6 до Миколаївської державної нотаріальної контори Львівської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, колегія суддів закрила апеляційне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України, оскільки відсутні підстави для висновку про порушення її прав оскаржуваним рішенням суду.
Так, судом встановлено, що апелянт у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини заяви до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті матері не подавала і на момент смерті матері разом із нею постійно не проживала, відтак апелянт ОСОБА_3 вважається такою, що не прийняла спадщини після смерті матері.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову третьої особи ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно.
Крім цього, суд зазначив, що ОСОБА_3 не визнана особою з інвалідностю будь якої групи у встановленому законом порядку, не є повнолітньою непрацездатною особою в розумінні рішення Конституційного суду України від 11.02.2014 № 1-рп/2014, відтак не може набути права на обов`язкову частку у спадковому майні матері ОСОБА_5 на підставі ч. 1 ст. 1241 ЦК України.
Щодо стосується доводів про пропуск позовної давності, то суд вказав, що наслідки спливу позовної давності суд застосовує лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. 
Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність закінчилася, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через закінчення строку позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.
Таким чином, дійшовши висновку про недоведеність заявлених позивачем та третьою особою позовних вимог, суд вказав, що відсутні підстави для застосування положень щодо пропуску строку позовної давності.
Судові витрати суд залишив за позивачем та третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.
Ухвалюючи оскаржуване додаткове рішення (провадження № 2-др/447/4/26) суд виходив з того, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, при цьому, до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Відповідно принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.
Представник відповідачки заявила про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 51 500 грн., відповідно до укладеного договору про надання правової допомоги № 0305/24 від 03.05.2024.
Оцінивши розмір понесених відповідачкою витрат на правничу допомогу, суд дійшов висновку, що такий є завищеним та неспівмірним з обсягом наданих адвокатом послуг, спірними правовідносинами, не відповідає критеріям реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), тому дійшов висновку за необхідне стягнути з позивача та третьої особи , яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору на користь відповідачки понесені витрати на професійну правничу допомогу у цій справі в сумі 17 000,00 грн. та 13 000,00 грн., відповідно.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи таке.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Колегія суддів виходить з того, що спірні правовідносини стосуються оформлення спадкових прав позивача та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на майно, яке належало померлій ОСОБА_5 та було успадковано її іншим сином ОСОБА_6 на підставі заповіту від 23.12.2005.
Зважаючи на те, що рішення суду по суті спору та додаткове рішення суду оскаржується лише позивачем та виключно у контексті відмови у задоволенні його позовних вимог та стягнення з нього витрат на правову допомогу, слідуючи принципу диспозитивності цивільного судочинства та статті 367 ЦПК України, законність оскаржуваних рішень в іншій частині, колегія суддів не перевіряє.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц, яка зводиться до того, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьками позивача є ОСОБА_13 та ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 01.11.1969 (т. 1 а.с. 7).
Крім позивача, дітьми ОСОБА_13 та ОСОБА_5 є ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 23.09.1967 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 12.07.1975 (т. 1 а.с. 17, 40).
Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 від 18.05.2016, ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , 21.06.1986 зареєстрували шлюб, прізвище дружини після державної реєстрації « ОСОБА_16 » (т. 1 а.с. 18).
ОСОБА_15 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 від 02.07.2006.
З 27.06.2006 ОСОБА_3 перебуває на обліку як пенсіонер (пенсія в разі втрати годувальника), що підтверджується довідкою відділу обслуговування громадян Головного управління Пенсійного Фонду у Львівській області від 25.03.2024.
Відповідно до копії довідки ЛКК №1 від 29.01.2024, позивач ОСОБА_4 є особою з інвалідністю ІІІ групи з 2005 року (т. 1 а.с. 8).
ОСОБА_13 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 63 роки, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 від 09.01.2007 (т. 1 а.с.10).
Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого за №2876, спадкоємцем майна ОСОБА_13 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дружина ОСОБА_5 . Спадкове майно, на яке видане це свідоцтво, складається з грошових вкладів з відповідними процентами та компенсаційними гривневими вкладами, що знаходиться в Філії-Миколаївське відділення ощадного банку №65. на рахунках № НОМЕР_7 , НОМЕР_8 із залишком вкладів у грошовій сумі 398 грн 69 коп, що належали померлому на підставі ощадних книжок, виданих вищевказаним відділенням банку (т. 1 а.с. 13).
Згідно із копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_9 від 14.11.2007, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 65 років (т. 1 а.с. 11).
Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на належне їй майно.
Згідно із заповітом від 23.12.2005, ОСОБА_5 на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати на день смерті і на що за законом матиме право, заповіла сину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (т. 1 а.с. 16).
Відповідно до витягу №45603110 про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 31.10.2016, у Миколаївській державній нотаріальній конторі зареєстровано заповіт №53469846, номер в реєстрі нотаріальних дій: 99, дата посвідчення: 23.12.2005, заповідачем вказана ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с.39).
Слідуючи свідоцтву про право власності на нерухоме майно, виданого Стільською сільською радою Миколаївського району Львівської області від 12.03.2004, ОСОБА_5 є власником будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 12).
Відповідно до витягу №30844530 про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 21.06.2012, у Миколаївській державній нотаріальній конторі зареєстрована справа №190/2012, дата заведення 21.06.2012, номер у спадковому реєстрі №52989426, спадкодавцем вказана ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 37 на звороті).
Відповідно до матеріалів спадкової справи № 190/2012, із заявою про прийняття спадщини звернувся ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_6 – син померлої.
Згідно із матеріалами спадкової справи № 190/2012, заведеної після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 видано свідоцтва № НОМЕР_10 від 10.11.2016, № 1842 від 12.12.2016, № 338 від 06.03.2017, № 340 від 06.03.2017, № 425 від 24.03.2017 про право на спадщину за заповітом, яка складається з житлового будинку разом з господарським будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; права на земельну частку (пай), розміром 1,55 умовних кадастрових гектарів, розташованої на території Стільської сільської ради Миколаївського району Львівської області, що належала померлій на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЛВ №0087546 від 17.09.1996; земельної ділянки, кадастровий номер 4623087600:13:002:0003, площею 0,2460 га для будівництва обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; земельної ділянки, кадастровий номер 4623087600:13:002:0129, площею 0,0305 га для будівництва обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; земельної ділянки площею 0,1182 га, кадастровий номер 4623087600:13:002:0103, що належала померлій на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №736506 від 18.07.2005.
Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 189/2023, заведеної після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , із заявами про прийняття спадщини звернулася 21.07.2023 ОСОБА_2 – дружина померлого та ІНФОРМАЦІЯ_9 ОСОБА_3 – сестра померлого.
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_11 від 14.03.2020, ОСОБА_6 та ОСОБА_17 зареєстрували шлюб, прізвище дружини після державної реєстрації змінено « ОСОБА_2 ».
Згідно із інформацією Виконавчого комітету Тростянецької сільської ради Стрийського району Львівської області від 21.07.2023, постійним та останнім місцем реєстрації ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 було АДРЕСА_2 , на день його смерті разом з ним за адресою: АДРЕСА_2 , був зареєстрований ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , заповіт від імені ОСОБА_6 у виконавчому комітеті не посвідчувався.
Листом від 12.12.2023 державний нотаріус повідомив ОСОБА_3 , що спадкоємцем першої черги згідно з ст. 1261 ЦК України є дружина померлого ОСОБА_2 , якій після спливу шести місяців з дня смерті її чоловіка ОСОБА_6 будуть видані свідоцтва про право на спадщину за законом.
Звертаючись із позовними вимогами та уточняючи такі позивач ОСОБА_4 свої вимоги зводить до того, що станом на 12.11.2007 він був непрацездатним як інвалід ІІІ групи, тобто відповідно до ст.ст. 1241, 1268 ЦК України мав право на спадкування обов`язкової частки спадщини після смерті матері, ОСОБА_5 , у розмірі 1/6 частини спадкового майна (1/2 від 1/3 частки, яка належала б кожному спадкоємцю ОСОБА_5 у разі спадкування за законом), при цьому, у січні 2024 року від своєї сестри довідався про те, що спадкове майно його матері, яке успадкував ОСОБА_6 , після смерті останнього має намір успадкувати його дружина – ОСОБА_2 , як спадкоємець першої черги за законом, тому просив визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом в частині включення до них частини спадкового майна, яке належить позивачу як спадкоємцю обов`язкової частки та визнати за ним право власності на відповідне спадкове майно у судовому порядку.
Зважаючи на те, що підставність вимог про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом у спірних правовідносинах випливають із обставин та можливості позивача ОСОБА_4 претендувати на право власності на спадкове майно, колегія суддів вважає за доцільне розпочати перевірку законності оскаржуваного рішення та обґрунтованості вимог останнього із питання прийняття ним спадщини.
Колегія суддів виходить з того, що згідно із ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.
Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.
При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.
Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Колегія суддів виходить з того, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). 
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.. 1218 ЦК України).
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).
Спадкування може відбуватися за заповітом або за законом.
Частинами першою та третьою статті 1268, частиною першою статті 1269, частиною першою статті 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або, в разі відсутності наведених вище обставин, поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений частиною першою статті 1270 ЦК України строк.
Питанню черговості спадкування за законом присвячена стаття 1258 ЦК України.
Зокрема, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).
Частина 5 ст. 1268 ЦК України передбачає, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).
При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності, та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини.
Згідно із ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
Аналогічні положення містяться і у Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, чинної на момент видачі нотаріусом свідоцтв про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 , а саме, що спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.
Відповідно до ч.1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.
Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. При з`ясуванні чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині слід враховувати, що непрацездатність особи повинна підтверджуватися відповідними документами. При цьому відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 607/24365/19, від 08 грудня 2021 року у справі №552/3281/20.
Обов`язкова частка - це мінімум того, що може дістати малолітній, неповнолітній чи непрацездатний спадкоємець першої черги (за винятком зменшення її за рішенням суду).
Таким чином, свобода спадкового розпорядження матері позивача ОСОБА_5 обмежувалась правом особи, яка закликається до спадкування незалежно від волі спадкодавця в силу прямої вказівки закону, зокрема, непрацездатних дітей.
Позбавлення права на обов`язкову частку в спадщині закон не передбачає.
Спадкоємець може відмовитись від отримання свідоцтва про право на спадщину на обов`язкову частку, подавши до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву.
Поряд з цим, якщо спадкоємець, який має право на обов`язкову частку у спадщині, не прийме спадкове майно у встановлений законом строк чи відмовиться від спадщини, майно успадковується спадкоємцями за заповітом.
Таким чином, наявність права на обов`язкову частку зобов`язує спадкоємця подати заяву про прийняття спадщини у випадку, якщо останній на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем.
Зважаючи на те, що матеріалами справи об`єктивно підтверджується, що позивач ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини у шестимісячний строк з моменту смерті матері до нотаріуса не звертався, на момент смерті матері разом із нею постійно не проживав, оскільки зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , не вчинив будь яких дій, які б свідчили про прийняття спадщини після смерті матері, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відсутність підстав вважати, що позивач ОСОБА_4 прийняв спадщину, відтак має право на обов`язкову частку, враховуючи його непрацездатність на момент смерті матері.
Крім цього, як правильно зазначено судом першої інстанції, покази свідків зі сторони позивача, які крім свідка ОСОБА_12 є родичами позивача, не підтверджені матеріалам справи (довідками, актами, складеними уповноваженими особами) та суперечать показам свідків, як допитувалися в суді за клопотанням сторони відповідачки.
За таких обставин, висновок місцевого суду про відсутність підстав про задоволення позову ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно є обґрунтованим та відповідає обставинам справи.
Як наслідок відсутні підстави і для задоволення вимог про визнання частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.11.2016, реєстровий номер 1546, від 06.03.2017, реєстровий номер 338, від 24.03.2017, реєстровий номер 425, від 06.03.2017, реєстровий номер 340 від 12.12.2016, реєстровий номер 1842, виданих Миколаївською державною нотаріальною конторою Львівської області ОСОБА_6 , оскільки такі вимоги є похідними від вимог про визнання права власності на спадкове майно, які задоволенню не підлягають, при цьому, з врахуванням висновку про відсутність права на обов`язкову частку, оскаржувані свідоцтва не порушують його права та інтереси.
Не може залишатися поза увагою суду і те, що рішенням Миколаївського районного суду Львівської області у справі № 1313/787/2012 від 04.04.2012 ОСОБА_6 встановлено додатковий строк для прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 до 04 липня 2012 року. 
Вказане рішення залишено без змін після перегляду Львівським апеляційним судом (ухвала від 22.11.2022) та Верховним Судом (постанова від 28.03.2023).
При цьому, переглядаючи рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 04.04.2012 в апеляційному порядку, Львівський апеляційний суду ухвалою від 22.11.2022 закрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 04 квітня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Миколаївської державної нотаріальної контори Львівської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини на підставі п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України, оскільки апелянт ОСОБА_3 не прийняла спадщини після смерті матері, тому підстави для висновку про порушення її прав оскаржуваним рішенням суду, відсутні.
Такого висновку колегія суддів дійшла, оскільки апелянтка ОСОБА_3 у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини заяви до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті матері не подавала і на момент смерті матері разом із нею постійно не проживала, оскільки зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_3 є: АДРЕСА_4 .
З врахуванням встановлених обставин, доводи сторони позивача, а також доводи представника відповідачки щодо позовної давності (клопотання про поновлення такої, наслідків спливу), не мають правового значення, оскільки як правильно зазначив суд першої інстанції, наслідки спливу позовної давності суд застосовує лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги, коли ж суд дійде висновку про недоведеність заявлених позовних вимог, підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності, відсутні.
Іншими словами, дійшовши висновку про те, що право або охоронюваний законом інтерес особи не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через необґрунтованість заявленої вимоги і лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність закінчилася, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через закінчення строку позовної давності за відсутності поважних причин пропуску.
Покликання сторони позивача на те, що неповідомлення ОСОБА_6 і нотаріусом спадкоємця ОСОБА_4 про заповіт є поважною причиною пропуску ним строку для прийняття спадщини і строку звернення з цим позовом, висновків суду не спростовують, оскільки спірних правовідносин не стосуються, при цьому предметом позовних вимог не є визначення позивачу додаткового строку для прийняття спадщини.
Копотання про доповнення або зміну апеляційної скарги, яке подане 30.03.2026 представником позивача ОСОБА_1 , колегія суддів до уваги не приймає, оскільки таке подане з порушенням строку визначеного у ст. 364 ЦПК України, за якою особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.
Що стосується вимоги ОСОБА_4 про скасування додаткового рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 30 грудня 2025 року, колегія суддів зазначає таке.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.
Відповідно до положень ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ст. 133 ЦПК України).
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Зважаючи на те, що судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_4 ,вимоги сторони відповідача про стягнення судових витрат за надану правову допомогу у суді першої інстанції, як і відповідні висновки суду першої інстанції, є підставними. 
Колегія суддів враховує, що додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі №910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у cправі №911/956/17(361/6664/20), від 07 березня 2023 року у справі № 922/3289/21.
Зважаючи на те, що додаткове рішення може бути скасоване без відповідних доводів апеляційної скарги чи окремо поданої скарги лише у випадку скасування рішення суду по суті спору, оскільки є невід`ємною частиною такого та втрачає силу у разі його скасування, при цьому, у випадку залишення у силі рішення суду по суті спору, може бути предметом апеляційного перегляду тільки за наявності відповідних доводів апеляційної скарги (окремо поданої скарги), враховуючи прохальну частину апеляційної скарги представника ОСОБА_4 - адвоката Мокрицького Ореста Петровича, колегії суддів необхідно надати правову оцінку і додатковому рішенню Миколаївського районного суду Львівської області від 30 грудня 2025 року.
Крім цього, подання апеляційної скарги чи наявність у прохальній частині такої вимоги щодо декількох різних судових рішень, зобов`язує відповідального працівника суду при реєстрації скарги присвоїти відповідну кількість проваджень.
Ухвалюючи оскаржуване додаткове рішення суд першої інстанції виходив з того, що представник відповідачки заявила розрахунок про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 51500 грн., відповідно до укладеного договору про надання правової допомоги № 0305/24 від 03.05.2024, однак оцінивши розмір понесених відповідачкою витрат на правничу допомогу суд дійшов висновку, що такий є завищеним та неспівмірним з обсягом наданих адвокатом послуг, спірними правовідносинами, не відповідає критеріям реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), тому стягнув, зокрема, з позивача на користь відповідачки понесені витрати на професійну правничу допомогу у цій справі у сумі 17 000,00 грн.
На переконання колегії суддів, судом першої інстанції правильно враховано наявність договору про надання правової допомоги №0305/24 від 03.05.2024, укладеним між АО «Доброчесність», в особі партнера Ортинської Н.В., що діє на підставі Статуту, та ОСОБА_2 , а також відповідні Акти про надання правничої допомоги за договором №0305/2 та платіжні інструкції (т. 2 а.с. 94-105).
Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Витрати на професійну правничу допомогу, відповідно до положень вказаної вище статті, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 
В силу частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Так, у статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно із пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до статті 19 цього Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Слідуючи висновкам викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
Так, ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що заява представника Ортинської Н.В. подана відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України.
Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно із частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 в справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
При цьому, для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката недостатньо лише клопотання сторони, у такому разі на сторону покладається також обов`язок доведення неспівмірності витрат.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду, справа №910/12876/19, касаційний суд дійсно зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.
Колегія суддів погоджується із твердженнями відзиву адвоката Ортинської Н.В., які зводяться до того, що апелянт обмежився лише формулюванням вимоги про скасування додаткового рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 26 грудня 2025 року, без наведення будь-якого обґрунтування необхідності такого скасування, не вказав будь яких доводів, які б свідчили про незаконність чи необґрунтованість присуджених витрат на правову допомогу.
Натомість, на підтвердження понесених судових витрат надано належні та допустимі докази.
Попри наведене, суд першої інстанції зменшив суму витрат на професійну правничу допомогу до 30 000 грн, що стороною відповідача не оскаржується.
Таким чином, колегія суддів не знаходить підстав для зміни чи скасування оскаржуваного додаткового рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 26 грудня 2025 року у відповідній частині.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що оскаржувані рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги, відсутні.
При цьому, зважаючи на те, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката Мокрицького Ореста Петровичазалишено без задоволення, відтак вимога представника ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 витрат, понесених під час розгляду справи апеляційним судом, в розмірі 33603,60 грн по сплаті судового збору та витрат на правову допомогу, з врахуванням вимог ст. 141 ЦПК Уукраїни, не може бути задоволена, відповідно такі витрати необхідно залишити за позивачем.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -
ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката Мокрицького Ореста Петровича – залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 26 грудня 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 30 грудня 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 14 травня 2026 року.
Головуючий:  А.В. Ніткевич 
Судді:        С.М. Бойко
С.М. Копняк