ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 380/1727/24
адміністративне провадження № К/990/48515/25
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Єресько Л.О.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Соколова В.М., 

розглянув у письмовому провадженні як суд касаційної інстанції адміністративну справу № 380/1727/24,
за позовом  ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Дзундза Юрій Романович,
на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2025 року, ухвалену в складі колегії суддів: головуючого судді Онишкевича Т.В., суддів: Гудими Л.Я., Качмара В.Я.,

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1. 22.01.2024 ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - В/ч НОМЕР_1 , відповідач), у якому просив:
1.1. визнати протиправною бездіяльність В/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні - період з 19.01.2017 по 23.12.2023, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100);
1.2. зобов`язати В/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні - період з 19.01.2017 по 23.12.2023, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби, відповідно до Порядку № 100.
2. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що оскільки відповідач не провів з ним під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, а здійснив такий лише 23.12.2023, виплативши на виконання рішення суду у справі № 380/10877/22 індексацію грошового забезпечення в розмірі 34181,71 грн, то він, відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), має право на виплату середнього грошового забезпечення за час затримки такого розрахунку за період з 19.01.2017 по 23.12.2023, сума якого повинна бути визначена відповідно до Порядку № 100.
Установлені судами фактичні обставини справи
3. ОСОБА_1 проходив військову службу у В/ч НОМЕР_1 . 
4. Наказом командира В/ч НОМЕР_1 (по особовому складу) від 18.01.2017 № 12 позивача звільнено з військової служби та виключено із списків особового складу, усіх видів забезпечення.
5. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28.04.2023, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.10.2023 у справі № 380/10877/22, визнано протиправною бездіяльність В/ч НОМЕР_1 щодо нарахування індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 по 18.01.2017 без урахування січня 2008 року, як базового місяця, та зобов`язано В/ч НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 18.01.2017 з урахуванням січня 2008 року, як базового місяця.
6. На виконання вказаного рішення суду 23.12.2023 відповідач виплатив ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення в сумі 34181,71 грн, що підтверджується відомостями з його карткового рахунку.
7. Вважаючи, що станом на день звільнення з військової служби з ним не було проведено повного розрахунку, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх прав.
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
8. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.06.2024 у справі № 380/1727/24 вказаний позов було задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність В/ч НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні. Стягнуто з В/ч НОМЕР_1 на користь позивача середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні (невиплати індексації грошового забезпечення) в сумі 77948,35 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
8.1. Задовольняючи позов частково, Львівського окружного адміністративного вважав належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача 77948,35 грн середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому суд першої інстанції виходив із принципу співмірності та пропорційності, врахувавши позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та у постановах Верховного Суду від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23 щодо періоду затримки розрахунку при звільненні, котрий тривав до 19.07.2022, а також приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України, відповідно до якої законодавець обмежив виплату 6 місяцями.
9. Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 27.10.2025 рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24.06.2024 скасував, позов ОСОБА_1 задовольнив частково та стягнув з В/ч НОМЕР_1 на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 2203,22 грн. В задоволенні решти позивних вимог суд апеляційної інстанції відмовив.
9.1. Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за два останні місяці служби перед звільненням (листопад-грудень 2016 року) становив 14608,00 грн, кількість календарних днів за листопад-грудень 2016 року становить 61 день. Отже, середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням становить 239,48 грн (14608,00 грн/61 календарний день).
9.2. Суд апеляційної інстанції обрахував, що середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені позивача (доплата грошового забезпечення) за період з 19.01.2017 по 22.12.2023 становить 605 644,92 грн (239,48 грн х 2529 дні) та визначив істотність частки виплаченої одноразової допомоги при звільненні порівняно із середнім заробітком - 0,05 (34181,71 грн - сума доплаченого грошового забезпечення) / 605 644,92 грн - середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку). Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що обмежений 6 місяцями (з 19.07.2022 по 18.01.2023), становить: 239,48 грн х 0,05 х 184 дні = 2203,22 грн.
9.3. Таким чином, виходячи з принципів розумності та справедливості, пропорційності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у межах чинного правового регулювання та стану суспільних відносин належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь 2203,22 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух в касаційній інстанції
10. До Верховного Суду (далі - Суд) надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Дзундза Ю.Р., на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.10.2025, у якій скаржник просить скасувати вказане рішення, а справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.
10.1. Підставою перегляду оскаржуваних судових рішення скаржник указує пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та зазначає, що судом апеляційної інстанції застосовано норми статті 117 КЗпП України без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 23.10.2025 у справі № 420/22178/24 та від 13.11.2025 у справі № 620/18380/23.
10.2.  ОСОБА_1 у касаційній скарзі вказує про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду щодо обчислення середнього заробітку позивача та наводить доводи про те, що застосовуючи принцип співмірності, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що суму середнього заробітку слід обраховувати із «істотністю частки виплаченого грошового забезпечення із середнім заробітком». При цьому для того щоб така «істотність частики» була якомога меншою суд апеляційної інстанції брав до уваги розмір середнього заробітку за весь час затримки (2529 дні), а уже саму суму, яка належить до виплати визначав за обмежений шістьма місяцями період (184 дні).
10.3. Також скаржник вказує про те, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку, що в межах цієї справи слід ураховувати норми статті 117 КЗпП України лише у редакції, якою обмежено виплату середнього заробітку шістьма місяцями. 
10.4. Отже,  ОСОБА_1 вважає висновки суду апеляційної інстанції необґрунтованими та такими, що суперечать сформованій Верховним Судом єдиній правозастосовчій практиці у цій категорії справ, викладеній судом касаційної інстанції у наведених справах, у яких визначив підхід до застосування норм статті 117 КЗпП України у редакції чинній, як до так і після 19.07.2022, а також щодо обставин, які підлягають дослідженню та встановленню судами при ухваленні рішення.
11. Суд ухвалою від 15.12.2025 відкрив касаційне провадження № К/990/48515/25 за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Дзундза Ю.Р., на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.10.2025.
12. В,/ч НОМЕР_1 подала відзив на касаційну скаргу у якому просить залишити її без задоволення та наводить доводи про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин статті 117 КЗпП України.
13. Ухвалою Суду від 08.05.2026 закінчено підготовчі дії у справі та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження у відповідності до вимог статей 340 та 345 КАС України.
Позиція Верховного Суду, оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
14. Надаючи оцінку оскаржуваним судовим рішенням у межах доводів касаційної скарги за правилами статті 341 КАС України, Верховний Суд виходить із такого.
15. Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
16. Згідно із частиною першою статті 9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
17. Частиною четвертою статті 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 2232-XII) передбачено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
18. Відповідно до частини другої статті 24 Закону № 2232-XII (у цій же редакції) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
19. Відповідно до статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виключення позивача зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
20. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
21. Згідно зі статтею 117 КЗпП України (у цій же редакції) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
22. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
23. Законом № 2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, статтю 117 КЗпП України викладено в такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.».
23. За змістом наведених положень, законодавство про працю імперативно покладає на роботодавця обов`язок провести повний розрахунок із працівником у день його звільнення, виплативши всі належні йому суми. Невиконання цього обов`язку є підставою для притягнення роботодавця до відповідальності, встановленої статтею 117 КЗпП України.
24. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
25. Касаційне провадження у цій справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме, з метою перевірки аргументів скаржника щодо застосування судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях норм статті 117 КЗпП України без урахування висновку Верховного Суду щодо застосування цієї правової норми у подібних правовідносинах.
26. Зважаючи на висновки суду апеляційної інстанції та наведені у касаційній скарзі доводи й вимоги, ключове питання, яке має вирішити суд касаційної інстанції в цьому спорі, стосується застосування статті 117 КЗпП України у редакції до 19.07.2022 та у редакції Закону № 2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, в аспекті визначення розміру компенсації, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
27. Касатор стверджує, що суд апеляційної інстанції до спірного періоду, який охоплюється нормами статті 117 КЗпП України у редакції як до 19.07.2022, так і після, безпідставно задовольнив позовні вимоги лише щодо періоду з 19.07.2022 та не застосував запроваджену Верховним Судом формулу щодо обрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
28. Отже, аналізуючи положення вказаних правових норм, колегія суддів зазначає, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX (з 19.07.2022) положення статті 117 КЗпП України (в попередній редакції) втратили чинність, внаслідок чого змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію цієї статті.
29. Тобто, до 19.07.2022 правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 КЗпП України в редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV, тоді як після 19.07.2022 підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX.
30. При цьому, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 КЗпП України у редакції Закону № 3248-IV та були припинені на момент чинності дії цієї статті в редакції Закону № 2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 КЗпП України (у попередній редакції), а у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми цієї статті (у новій редакції Закону № 2352-IX).
31. Тобто, спірний період щодо стягнення середнього заробітку у цій справі та застосування до спірних правовідносин статті 117 КЗпП України умовно варто поділити на дві частини: до 19.07.2022 (до набрання чинності Закону № 2352-IX) та після запроваджених до неї змін, що діють з 19.07.2022.
32. Такий підхід узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом, зокрема, у постановах від 10.04.2024 у справі № 360/380/23, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22, від 14.03.2024 у справі № 560/6960/23, від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22.
33. У цій справі спірним періодом є 19.01.2017 - 23.12.2023.
34. Датою виникнення правовідносин, урегульованих статтею 117 КЗпП України у цій справі, є 18.01.2017 - дата звільнення позивача.
35. За таких обставин застосуванню до спірних правовідносин належать приписи статті 117 КЗпП України, у редакції на момент їх виникнення, тобто до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.
36. Однак період стягнення середнього заробітку з 19.07.2022 до дня фактичного розрахунку при звільненні регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.
37. Таким чином, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 19.01.2017 по 23.12.2023, а тому такий умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом № 2352-ІХ (19.07.2022) і після цього.
38. Період з 19.01.2017 до 18.07.2022 регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців.
39. Проте, період з 19.07.2022 до 23.12.2023 (до дати фактичного розрахунку з позивачем) регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.
40. Проте сума, яку постановив стягнути суд апеляційної інстанції, визначена без урахування наведеного, у зв`язку з чим висновки апеляційного суду щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, є помилковими.
41. Таким чином, у межах цієї справи належить враховувати положення статті 117 КЗпП України, у редакції, яка діяла до 19.07.2022, із врахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.
42. Також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями.
43. Щодо визначення розміру компенсації, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за несвоєчасний розрахунок при звільненні в аспекті застосування статті 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, варто зауважити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 (провадження № 14-85цс25) вирішила виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування положень статті 117 КЗпП України у редакції, яка набрала чинності 19.07.2022. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного касаційним судом у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22 про те, що з прийняттям Закону № 2352-IX законодавець, обмеживши строк нарахування шістьма місяцями, фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, а отже, застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, до правовідносин, що регулюються новою редакцією статті 117 КЗпП України, неможливо.
44. Велика Палата Верховного Суду у справі № 489/6074/23 сформулювала такий правовий висновок:
«Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.».
45. В аспекті питання обчислення розміру належної до відшкодування суми, колегія суддів зазначає, що спираючись на критерії, наведені у згаданій Великою Палатою Верховного Суду постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 визначив формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру.
46. Зокрема, у пунктах 58 - 60 згаданої постанови Верховний Суд зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
47. Лінгвістичне тлумачення тексту цієї норми дає підстави для суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
48. Суд зазначив, що аналіз такого правового врегулювання дає йому змогу зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
49. Отже, для цілей обчислення середнього заробітку в цій справі з урахуванням наведених позицій суду касаційної інстанції підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.
50. Установивши вказані обставини, суд апеляційної інстанції мав присудити позивачеві такий відсоток суми середнього заробітку, який би відповідав відсотку несвоєчасно виплаченої суми по відношенню до загальної суми, що належала йому при звільненні.
51. У межах цієї справи належить враховувати положення статті 117 КЗпП України, у редакції, яка діяла до 19.07.2022 щодо періоду з 19.01.2017 по 18.07.2022 без обмеження строком виплати у шість місяців та чинну редакцією статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022 по 23.12.2023, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями із врахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 та Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23.
52. Водночас здійснені судом апеляційної інстанції обчислення середнього заробітку позивача не відповідають згаданим висновкам Верховного Суду.
53. Зокрема, суд апеляційної інстанції постановив стягнути з В/ч НОМЕР_1 на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 2 203,22, яку обрахував за період шість місяців з 19.07.2022 по 18.01.2023 (239,48 грн х 0,05 х 184 дні = 2203,22 грн). Проте суд апеляційної інстанції не визначив та не обрахував середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня звільнення по 19.07.2022. При обрахунку розміру середнього заробітку до періоду як до, так після 19.07.2022 необхідно ураховувати наведену формулу у випадку зменшення розміру середнього заробітку.
54. Висновки суду апеляційної інстанції щодо застосування статті 117 КЗпП України в аспекті визначення періоду та розміру компенсації, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за несвоєчасний розрахунок при звільненні не відповідає висновкам Верховного Суду з питання застосування цієї норми права у подібних правовідносинах.
55. Отже, для цілей обчислення середнього заробітку в цій справі з урахуванням наведених позицій суду касаційної інстанції (за весь спірний період до 19.02.2022 та за шість місяців щодо періоду після 19.07.2022) підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.
56. Установивши вказані обставини, суд апеляційної інстанції мав присудити позивачеві такий відсоток суми середнього заробітку, який би відповідав відсотку несвоєчасно виплаченої суми по відношенню до загальної суми, що належала йому при звільненні.
57. У постанові від 16.03.2023 у справі № 600/747/22-а Верховний Суд наголошував, що обов`язок суду встановити дійсні обставини справи під час розгляду адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з`ясування всіх обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого статтею 2 та частиною четвертою статті 9 КАС України, відповідно до змісту якого суд уживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
58. Виходячи із змісту принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі в адміністративному судочинстві, саме на суд покладається обов`язок визначити характер спірних правовідносин і зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування доказів.
59. Оскільки суд апеляційної інстанції не вжив усіх визначених законом заходів та не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, Верховний Суд уважає його висновки передчасними.
60. За правилами частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.
61. Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 353 КАС України).
62. З огляду на положення частини другої статті 353 КАС України, касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване судове рішення - скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
63. Під час нового розгляду суду апеляційної інстанції необхідно взяти до уваги викладене в мотивувальній частині цієї постанови, установити наведені в ній обставини, що входять до предмета доказування у цій справі, надати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам і постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Дзундза Юрій Романович, задовольнити.
2. Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2025 року скасувати, а справу № 380/1727/24 направити на новий розгляд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді	Л.О. Єресько А.Г. Загороднюк   В.М. Соколов