Справа № 450/3315/25 
Провадження № 2/450/286/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 квітня 2026 року Пустомитівський районний суд Львівської області в складі: 
головуючого - судді     Мельничук І. І.
секретаря судового засідання   Дикої О. Ю.
за участю позивача   ОСОБА_1 
представника відповідача Хом`яка О. Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області про відшкодування завданої моральної немайнової шкоди,
в с т а н о в и в :
в провадженні Пустомитівського районного суду Львівської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області про відшкодування завданої моральної немайнової шкоди, в якому позивач просить суд стягнути відповідача Солонківської сільської Ради Львівської області в користь позивача згідно поданого розрахунку завданої моральної немайнової шкоди в сумі 1 000 000 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що розпорядженням представника Президента України у Пустомитівському районі від 12.03.1993 року №77 його було визнано одноосібним фермером із наданням у користування земельної ділянки площею 4 га, однак зазначена земельна ділянка була вилучена відповідачем та не повернута навіть після ухвалення відповідного судового рішення. Позивач вказує, що наказом господарського суду Львівської області у справі №5/79 від 13.10.1994 року відповідача — Зубрянську Солонківську сільську раду — зобов`язано до 13.11.1994 року примусово виділити фермерському господарству «Рисовський» 4 га землі із ділянки площею 17 га, відведеної в запас із Заготвідгодівельного господарства «Львівський». Проте вказаний наказ суду не виконаний до цього часу, що свідчить про тривале та системне порушення прав позивача. У зв`язку з невиконанням судового рішення за зверненням державної виконавчої служби було відкрито кримінальне провадження за ст. 382 КК України №12013150090004557 від 12.12.2013 року, яке, за твердженням позивача, не розслідується протягом тривалого часу, що є проявом протиправної бездіяльності уповноважених органів. Позивач зазначає, що внаслідок такої бездіяльності відповідача він, як засновник фермерського господарства, зазнає тривалої моральної (немайнової) шкоди, що проявляється у постійних душевних стражданнях, психологічному напруженні, втраті емоційної рівноваги, розчаруванні та погіршенні стану здоров`я, а також у неможливості реалізувати своє право на здійснення господарської діяльності через відсутність належної йому земельної ділянки. Обґрунтовуючи правову позицію, позивач посилається на положення п. 9 ч. 2 ст. 16, ст. 23, 276 ЦК України, відповідно до яких відшкодування моральної шкоди є самостійним способом захисту порушеного права. Позивач також зазначає, що моральна шкода, відповідно до усталеної судової практики Верховного Суду, полягає у втраті немайнового характеру, зокрема у стражданнях, спричинених протиправною поведінкою, що призводить до погіршення якості життя особи. Крім того, позивач посилається на практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справах «Рисовський проти України» та «Новоселецький проти України», відповідно до яких тривале невиконання судових рішень та неефективність засобів правового захисту становлять порушення прав, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Позивач зазначає, що моральна шкода у даному випадку полягає, зокрема, у душевних стражданнях, спричинених тривалим невиконанням судового рішення, порушенням права власності, неможливістю здійснення господарської діяльності, а також у приниженні честі, гідності та ділової репутації. Тривалий характер порушення, що триває десятиліттями, викликає у позивача почуття безвиході, втрати часу та зусиль, підриває довіру до державних інституцій і справедливості. Позивач також зазначає, що внаслідок пережитих страждань значно погіршився стан його здоров`я, зокрема почастішали гіпертонічні кризи та серцеві напади, що перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з протиправною бездіяльністю відповідача. Враховуючи викладене, позивач вважає, що наявні всі правові підстави для відшкодування моральної шкоди за рахунок держави або органу місцевого самоврядування. Розмір заявленої до відшкодування моральної шкоди визначений з урахуванням тривалості порушення прав, глибини та характеру страждань, а також принципів розумності та справедливості, і становить 1 000 000 гривень. Таким чином, позивач вважає, що протиправна бездіяльність відповідача, яка полягає у невиконанні судового рішення та відсутності належного розслідування відповідних кримінальних правопорушень, призвела до тривалого порушення його прав і завдала істотної моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню у повному обсязі. У зв`язку із вищенаведеним, просить позов задоволити повністю.
30.07.2025 року провадження у справі відкрито. 
18.08.2025 року на адресу суду представником відповідача — Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області, адвокатом Хом`як О.Г., подано відзив на позовну заяву, який мотивовано запереченням проти задоволення позовних вимог з огляду на їх безпідставність та необґрунтованість. У відзиві відповідач зазначає, що Солонківська сільська рада є неналежним відповідачем у даному спорі, оскільки набула статусу боржника у виконавчому провадженні лише на підставі ухвали Господарського суду Львівської області від 31.12.2020 року про заміну боржника. При цьому до цього часу боржниками у справі послідовно були інші суб`єкти, зокрема Зубрянська сільська рада, Пустомитівська районна державна адміністрація, ГУ Держземагентства та ГУ Держгеокадастру у Львівській області. Таким чином, відповідач вважає, що не має відношення до спірних правовідносин у період, за який позивач заявляє вимоги про відшкодування моральної шкоди, а відтак відсутні підстави для покладення на нього відповідальності. Крім того, відповідач вказує на зловживання позивачем процесуальними правами, що проявляється у систематичному зверненні до судів з аналогічними позовами про стягнення моральної шкоди. Зокрема, зазначено, що господарськими судами вже розглядались справи №914/665/23, №914/666/23 та №914/425/24, у яких позивачу було відмовлено у задоволенні аналогічних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю. Вказані судові рішення, у тому числі переглянуті в касаційному порядку, залишені без змін, що, на думку відповідача, свідчить про відсутність підстав для задоволення і цього позову. Також відповідач посилається на наявність підстав для залишення позову без розгляду відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, оскільки між тими самими сторонами, з тим самим предметом та з тих самих підстав вже розглядалась цивільна справа №466/9924/24, за результатами якої рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 30.04.2025 року у задоволенні позову було відмовлено. Щодо суті заявлених вимог, відповідач зазначає, що позивачем не доведено наявності всіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення, а саме: факту заподіяння моральної шкоди, протиправності поведінки відповідача, причинно-наслідкового зв`язку між такою поведінкою та шкодою, а також вини відповідача. На думку відповідача, сам по собі факт невиконання судового рішення не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди без належного доведення її наявності та обсягу. Відповідач звертає увагу суду, що позовна заява не містить конкретизації, у чому саме полягає моральна шкода у розумінні ст. 23 ЦК України, а також не підтверджена належними та допустимими доказами відповідно до вимог ст. 76–81 ЦПК України. Відсутні докази, які б підтверджували характер, обсяг та тривалість моральних страждань, погіршення стану здоров`я чи інші немайнові втрати позивача. Окремо відповідач заявляє про пропуск позивачем строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України, оскільки позовні вимоги охоплюють період, що розпочинається з 1995 року, тоді як позов подано значно пізніше, поза межами трирічного строку. У зв`язку з цим відповідач просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Крім того, відповідач повідомляє про понесення та очікувані витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 35 000 грн та просить суд вирішити питання їх розподілу відповідно до вимог процесуального законодавства. З урахуванням викладеного, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн у повному обсязі.
11.09.2025 року позивачем ОСОБА_1 подано через систему «Електронний суд» відповідь на відзив, у якій він заперечив доводи відповідача та просив їх не брати до уваги. Позивач зазначив, що твердження відповідача про його неналежність є безпідставними, оскільки ухвалою Господарського суду Львівської області від 31.12.2020 року здійснено заміну боржника на Солонківську сільську раду, і таке рішення набрало законної сили та не оскаржувалося, а відтак саме відповідач є належним суб`єктом відповідальності у спірних правовідносинах. Також позивач заперечив посилання відповідача на наявність попередніх судових рішень, зазначивши, що у господарських справах вирішувались питання щодо відшкодування шкоди, завданої юридичній особі, тоді як вимоги у даній справі стосуються відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі, що підлягає розгляду судами загальної юрисдикції. Щодо доводів про наявність рішення у справі №466/9924/24, позивач зазначив, що у тій справі розглядався інший період (1995–2019 роки), а саме рішення не набрало законної сили у зв`язку з його апеляційним оскарженням, тому не може бути підставою для залишення позову без розгляду. Крім того, позивач не погодився з твердженням про відсутність моральної шкоди, вказавши, що її наявність підтверджується як рішеннями національних судів у справі №5/79, так і практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Рисовський проти України», а також відповідними рішеннями у справах, пов`язаних із невиконанням судових рішень. Позивач наголосив, що у даному випадку має місце триваюче правопорушення, пов`язане з багаторічним невиконанням судового рішення, що спричиняє йому моральну шкоду протягом тривалого часу та порушує його конституційні права. У зв`язку з цим він вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 22.09.2025 року в задоволенні клопотання представника відповідача - адвоката Хом`яка О. Г. про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області про відшкодування завданої моральної немайнової шкоди відмовлено.
Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 22.09.2026 року постановлено закрити підготовче провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області про відшкодування завданої моральної немайнової шкоди.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові, зазначивши, що рішення суду від 13.10.1994 року у справі № 5/79 тривалий час не виконується, що є проявом протиправної бездіяльності та спричинило йому моральні страждання, погіршення здоров`я і порушення звичного способу життя. Вказав, що Солонківська сільська рада є належним відповідачем, оскільки замінена як боржник ухвалою суду від 31.12.2020 року, яка набрала законної сили. Заперечив доводи про повторність спору, зазначивши, що попередні справи стосувалися інших періодів або не набрали законної сили. Наголосив, що факт моральної шкоди та причинно-наслідковий зв`язок підтверджуються, зокрема, рішенням ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України», та просив задовольнити позов у повному обсязі.
Представник відповідача Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області – адвокат Хом`як О. Г. у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечив у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені у відзиві. Зазначив, що сільська рада є неналежним відповідачем, оскільки набула такого статусу лише з 2020 року внаслідок заміни боржника, а отже не може нести відповідальність за обставини попередніх періодів. Також вказав на безпідставність заявлених вимог, відсутність належних доказів заподіяння моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача і заявленими стражданнями позивача. Наголосив на наявності судових рішень у аналогічних справах, якими у задоволенні таких вимог вже відмовлено, а також на пропуску позивачем строку позовної давності.
Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку: 
Право на справедливий суд та доступ до правосуддя визначено також у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).
Відповідно до ст. ст. 124, 129 Конституції України і ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Окрім того, згідно положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Звертаючись до суду із позовом, позивач зазначає, що рішення Арбітражного суду Львівської області від 13.10.1994 року у справі № 5/79 про виділення йому земельної ділянки тривалий час не виконується, що свідчить про протиправну бездіяльність уповноважених органів. У зв`язку з цим він вважає, що йому завдано моральної шкоди, яка полягає у тривалих душевних стражданнях, погіршенні стану здоров`я, втраті можливості здійснювати господарську діяльність та порушенні звичного способу життя. Позивач вказує, що відповідальність за невиконання судового рішення покладається на відповідача як правонаступника боржника, та просить стягнути на його користь грошову компенсацію моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн.
Згідно частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Частиною першою статті 16 ЦК України закріплено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У відповідності до частини п`ятої статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань.
Судом встановлено, що рішенням № 44 від 19.10.1993 року ХІІІ сесії 1-го демократичного скликання Пустомитівської районної Ради народних депутатів Львівської області «Про надання земельних угідь для ведення селянських/фермерських господарств», окрім іншого, розглянувши заяву ОСОБА_1 с. Зубра про виділення йому землі для ведення фермерського господарства вирішено надати у постійне користування земельні ділянки ОСОБА_1 – 4 га із земель запасу Зубрянської сільської Ради народних депутатів. 
Рішенням Арбітражного суду Львівської області від 10.03.1994 у справі №5/79 за позовом Фермерського господарства «Рисовський» до Виконавчого комітету Зубрянської сільської ради та Пустомитівської районної державної адміністрації про примусове виділення 4 га землі, позов задоволено в частині позовних вимог до Виконавчого комітету Зубрянської сільської ради та зобов`язано Зубрянську сільську раду до 10.04.1994 виділити фермерському господарству «Рисовський» 4 га землі із 55 га вільних земель запасу.
Господарським судом Львівської області було видано дублікат наказу від 13.10.1994 № 5/79 на примусове виконання рішення, яким зобов`язано Зубрянську сільську раду народних депутатів до 13.11.1994 виділити ФГ «Рисовський» 4 га землі із ділянки 17 га землі, яку додатково відведено Зубрянській сільській раді в запас земель із заготхудобовідгодівельного господарства «Львівське». 
Ухвалою Арбітражного суду Львівської області від 04.09.1996 у даній справі уточнено п. 2 резолютивної частини рішення від 10.03.1994, а саме: зобов`язано Зубрянську сільську раду народних депутатів до 13.11.1994 виділити Фермерському господарству «Рисовський» 4 га землі із ділянки 17 га землі, яку додатково відведено Зубрянській сільській раді в запас земель із заготхудобовідгодівельного господарства Львівське.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 26.03.2014 року у справі 5/79 уточнену скаргу Фермерського господарства «Рисовський», с. Зубра Пустомитівського району Львівської області, задоволено частково; визнано постанову державного виконавця від 05.12.2013 р. про закінчення виконавчого провадження у справі № 5/79 недійсною; в решті вимог скарги відмовлено.
Рішенням Арбітражного суду Львівської області від 20.02.-01.03.2001 року у справі № 3/19-11/58 вирішено визнати недійсним рішення № 93 від 04.10.2000 року ХІІ сесії третього демократичного скликання Зубрянської сільської ради Пустомитівського району про відмову в виділенні земельної ділянки площею 4 га із земель запасу Фермерському господарству «Рисовський».
Рішенням Господарського суду Львівської області від 17.01.2020 у справі №914/1109/19 за позовом Фермерського господарства «Рисовський» до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області визнано бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Львівській області по виконанню наказу Господарського суду Львівської області № 5/79 від 13.10.1994, що призвело до порушення права Фермерського господарства "Рисовський».
До матеріалів справи долучено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства, місце розташування: Зубрянська сільська рада (за межами населеного пункту), замовник: ФГ «Рисовський», адреса землекористувача : с. Зубра, вул. І. Франка, 66, виготовленого ТзОВ «Карпати Гео-Інвест». Згідно з пояснювальною запискою до вказаного проекту землеустрою вбачається, що проект містить повний комплект документів, необхідних для оформлення права оренди на земельну ділянку площею 4,0000 га для ведення фермерського господарства, розташовану на території Зубрянської сільської ради (за межами населеного пункту), замовником якого є ФГ «Рисовський». У пояснювальній записці зазначено, що підставою для виконання робіт слугували, зокрема, ухвала Львівського арбітражного суду у справі № 5/79 від 04.09.1996 року, заява та договір на виконання робіт, а також технічне завдання. Технічна документація виготовлялася на підставі копій паспорта та ідентифікаційного номера замовника. Виконавцем робіт – ТзОВ «Карпати Гео-Інвест» – встановлено межі земельної ділянки в натурі відповідно до фактичного користування, у присутності землекористувача та суміжних землекористувачів, при цьому межі погоджені із Зубрянською сільською радою, заперечення від суміжних землекористувачів відсутні. Кадастрову зйомку земельної ділянки виконано із застосуванням електронного тахеометра та GPS-обладнання, складено план території та кадастровий план у масштабі 1:1000, а також каталог координат у державній системі координат 1963 року. Площа земельної ділянки визначена автоматизовано із використанням спеціалізованого програмного забезпечення. Також зазначено, що роботи виконані у квітні 2014 року відповідно до вимог Земельного кодексу України, Закону України «Про землеустрій» та інших нормативно-правових актів у сфері землеустрою, а за результатами контролю і приймання встановлено, що вони виконані у повному обсязі та відповідають чинним нормативним вимогам.
Спеціальним законом, який визначає порядок доступу до судових рішень з метою забезпечення відкритості діяльності судів загальної юрисдикції, прогнозованості судових рішень та сприяння однаковому застосуванню законодавства є ЗУ «Про доступ до судових рішень».
У статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" зазначено, що кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання, крім ухвал про арешт майна та тимчасовий доступ до речей та документів у кримінальних провадженнях, які підлягають оприлюдненню не раніше дня їх звернення до виконання.
Згідно з ч.3 ст.6 Закону України "Про доступ до судових рішень" суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
З наведеного вбачається, що суд не позбавлений можливості самостійно перевірити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими, про що також зазначено у постанові Верховного Суду від 23 березня 2021 року у справі № 910/3191/20.
З відкритого доступу в Єдиному державному реєстрі судових рішень вбачається, що ухвалою Господарського суду Львівської області від 31.12.2020 замінено боржника Головне управління Держгеокадастру у Львівській області на його правонаступника - Солонківську сільську раду Пустомитівського району Львівської області у виконавчому провадженні з примусового виконання дублікату наказу № 5/79, виданого 13.10.1994 Господарським судом Львівської області.
З урахуванням того, що спірна земельна ділянка відповідно до дубліката наказу Господарського суду Львівської області від 13.10.1994 № 5/79 належить до комунальної власності Солонківської сільської ради Пустомитівського району, ухвалою Господарського суду Львівської області від 31.12.2020 у справі № 5/79 здійснено процесуальне правонаступництво на підставі ст. 334 ГПК України, а саме — заміну сторони у виконавчому провадженні з переходом до правонаступника всіх прав та обов`язків боржника.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.02.2021 у справі № 911/3411/14 вказала, що правонаступництво як інститут цивільного процесуального права має універсальний характер. У разі вибуття правопопередника з виконавчого провадження до правонаступника переходить весь комплекс процесуальних прав та обов`язків, притаманних для сторони виконавчого провадження, і, відповідно, комплекс процесуальних прав та обов`язків, притаманних стороні судового провадження, враховуючи стадію, на якій відбулося правонаступництво.
Більше того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18). Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що і в судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. пункт 35 постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18).
Заміна сторони виконавчого провадження правонаступником, тобто здійснення процесуального правонаступництва після набрання судовим рішенням законної сили, полягає в поширенні на правонаступників законної сили судового рішення. При цьому на правонаступників законна сила судового рішення поширюється усіма своїми правовими наслідками - незмінністю, неспростовністю, виключністю, преюдиційністю, виконуваністю.
У справі № 914/2546/20 Господарський суд Львівської області рішенням від 30.03.2021 частково задовольнив позов Фермерського господарства «Рисовський» до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди за період 1994–2020 років та стягнув на користь позивача 131 123,85 грн моральної шкоди.
Як встановлено у зазначеному рішенні, підставою позову було невиконання рішення Арбітражного суду Львівської області у справі № 5/79 від 13.10.1994, яким фермерському господарству «Рисовський» надано право на 4 га землі для розширення діяльності та зобов`язано Зубрянську сільську раду виділити відповідну земельну ділянку із земель запасу. Однак позивач фактично не зміг реалізувати своє право на землю, оскільки зазначений наказ суду виконано не було.
Також у рішенні враховано позицію Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України», якою констатовано порушення статті 6 §1 Конвенції, статті 13 та статті 1 Першого протоколу, пов`язані з невиконанням судового рішення.
Суд дійшов висновку, що невиконання наказу № 5/79 від 13.10.1994 спричинило фермерському господарству «Рисовський» як майнову, так і моральну шкоду. При цьому визначено, що з урахуванням уже присудженої ЄСПЛ суми відшкодування моральної шкоди (8000 євро, рішення від 20.01.2012), обґрунтованим є нарахування моральної шкоди за період з 20.01.2012 по 06.06.2018 — дати підписання акту приймання-передачі земельних ділянок із державної у комунальну власність.
У постанові Західного апеляційного господарського суду від 15.11.2021 у справі №914/2546/20 зазначено, що відповідно до остаточного рішення Європейського суду з прав людини від 20.01.2012 у справі «Рисовський проти України» позивачу вже було присуджено 8 000,00 євро моральної шкоди, у зв`язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано виходив із відсутності підстав для повторного її стягнення за період з 1994 року по 20.01.2012, оскільки вказана шкода за цей проміжок часу вже була компенсована.
Водночас апеляційним судом постановлено стягнути з Державного бюджету України на користь Фермерського господарства «Рисовський» 390 000,00 грн моральної шкоди за період з 20.01.2012 по 06.06.2018.
Ухвалою Верховного Суду від 31.05.2022 у справі №914/2546/20 касаційне провадження за касаційною скаргою Фермерського господарства «Рисовський» закрито, при цьому Верховний Суд погодився з підходом судів попередніх інстанцій, зазначивши, що відмова у повторному стягненні моральної шкоди за період до 20.01.2012 є обґрунтованою з огляду на її попереднє відшкодування за рішенням ЄСПЛ, тоді як стягнення 390 000,00 грн охоплює інший період порушення прав позивача.
У подальшому рішенням Господарського суду Львівської області від 30.06.2022 у справі №914/3502/21 позов Фермерського господарства «Рисовський» до Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заявлений за період 1997–2022 років, задоволено частково. З відповідача на користь позивача стягнуто 304 525,00 грн моральної шкоди.
Як встановлено у зазначеному рішенні, підставою спору стало невиконання відповідачем наказу Господарського суду Львівської області №5/79 від 13.10.1994, виданого на виконання рішення Арбітражного суду Львівської області у справі №5/79, яким Зубрянську сільську раду зобов`язано до 13.11.1994 виділити ФГ «Рисовський» 4 га земельної ділянки із масиву 17 га, віднесеного до земель запасу.
Суд першої інстанції, врахувавши розмір мінімальної заробітної плати на момент ухвалення рішення (6500,00 грн), дійшов висновку про обґрунтованість стягнення моральної шкоди за період з 06.06.2018 по квітень 2022 року, зазначивши, що до 06.06.2018 сільська рада не була наділена повноваженнями щодо розпорядження спірною земельною ділянкою.
Постановою Західного апеляційного господарського суду від 22.11.2022 зазначене рішення залишено без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 19.04.2023 у справі №914/3502/21 касаційне провадження за касаційною скаргою Фермерського господарства «Рисовський» закрито.
У свою чергу, рішенням Господарського суду Львівської області від 07.06.2023 у справі №914/665/23 у задоволенні позову Фермерського господарства «Рисовський» до Солонківської сільської ради про стягнення моральної шкоди за період 2010–2016 років відмовлено.
Постановою Західного апеляційного господарського суду від 22.08.2023 вказане рішення залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції виходив із того, що на момент розгляду справи у позивача відсутнє чинне право на повторне відшкодування моральної шкоди за спірний період, оскільки така шкода вже була предметом судового розгляду та відшкодування у межах інших справ. При цьому доводи позивача про наявність встановлених рішень судів та Європейського суду з прав людини щодо факту невиконання наказу №5/79 від 13.10.1994 не були визнані підставою для повторного стягнення, оскільки саме по собі встановлення порушення не виключає принципу одноразовості відшкодування шкоди за один і той самий період.
Постановою Верховного Суду від 15.04.2024 у справі №914/665/23 рішення Господарського суду Львівської області від 07.06.2023 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 22.08.2023 залишено без змін.
Верховний Суд у своїй постанові додатково зазначив, що вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди за період 2010–2016 років (84 місяці) вже були предметом судового розгляду та вирішені судами, а тому повторне звернення з ідентичними вимогами є необґрунтованим, оскільки охоплює той самий період та ті самі підстави.
У рішенні Господарського суду Львівської області від 13.09.2023 у справі №914/666/23 суд зазначив, що у справі №914/2546/20 предметом позову було відшкодування моральної шкоди, завданої невиконанням наказу №5/79 за період з 1994 по 2020 роки.
При цьому суди попередніх інстанцій у справі №914/2546/20 встановили, що відсутні підстави для повторного стягнення моральної шкоди за період з 1994 по 20.01.2012, оскільки вона вже була компенсована позивачу відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» (остаточне рішення від 20.01.2012) у сумі 8 000 євро.
Крім того, рішенням Господарського суду Львівської області від 30.03.2021 у справі №914/2546/20 вже було присуджено моральну шкоду за подальший період — з 20.01.2012 по 06.06.2018.
Таким чином, судами було фактично встановлено, що вимоги про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з невиконанням рішення у справі №5/79 охоплювали період з 1994 по 2018 роки та вже були предметом судового розгляду і вирішення.
Постановою Західного апеляційного господарського суду від 15.11.2023 вказане рішення залишено без змін, а постановою Верховного Суду від 17.04.2024 у справі №914/666/23 рішення судів попередніх інстанцій також залишено без змін.
Відповідно до п.п. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Суд вважає за необхідне роз`яснити, що факти, установлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ (постанова КГС ВС від 26.11.2019 по справі №922/643/19).
Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду – на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії (постанова КГС ВС від 10.12.2019 по справі №910/6356/19).
Отже, дана норма визначає преюдиційні підстави звільнення осіб, які беруть участь у справі, від доказування обставин з метою досягнення процесуальної економії – за наявності цих підстав у суду не буде необхідності досліджувати докази для встановлення певних обставин (постанова КАС ВС від 15.10.2019 по справі №813/8801/14).
Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, – при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах – позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (постанова КГС ВС від 19.12.2019 по справі №916/1041/17).
Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі – Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (постанова КЦС ВС від 17.12.2019 по справі №641/1793/17).
А тому, враховуючи вищенаведене, суд вважає за необхідне наголосити, що суть преюдиції полягає в неприпустимості ставлення під сумнів судового рішення, яке набрало законної сили, а також повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Разом з тим, рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 30.04.2025 року у справі 466/9924/24, провадження 2/450/694/25 вирішено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Постановою Львівського апеляційного суду у справі 466/9924/24, провадження № 22-ц/811/1859/25 від 18.11.2025 року постановлено апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 30 квітня 2025 року залишити без змін.
Проте, з відкритого доступу в Єдиному державному реєстрі судових рішень, судом встановлено, що ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 466/9924/24, провадження № 61-15923ск25 відкрито касаційне провадження у даній справі.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» зазначено, що поняття «потерпілий» у розумінні статті 34 Конвенції охоплює особу, яка безпосередньо зазнала впливу відповідної дії чи бездіяльності (зокрема, див. рішення у справі «Savenko v. Russia», заява № 28639/03, п. 25 від 14.06.2007). Суд також наголошує, що при визначенні статусу потерпілого у контексті статті 6 Конвенції слід розмежовувати правосуб`єктність учасника товариства, який формально не був стороною у провадженні, та самого товариства, яке брало участь у справі. Водночас у випадках, коли таке товариство має єдиного власника, Суд визнає за цим власником право звернення зі скаргою у власних інтересах, що підтверджує тісний зв`язок між його статусом як фізичної особи та як власника відповідного суб`єкта господарювання (див., зокрема, рішення у справах «Furman v. Russia», «Graberska v. the former Yugoslav Republic of Macedonia», «Humbatov v. Azerbaijan»). Аналогічний підхід застосовано і у справі «Jafarli and Others v. Azerbaijan», де заявниками виступили всі члени кооперативу, який був стороною національного провадження.
За таких обставин безпідставним є висновок про те, що провадження, яким було підтверджено право фермерського господарства, єдиним власником якого є заявник, на земельну ділянку, не стосувалося його цивільних прав та обов`язків і не мало для нього вирішального значення. У зв`язку з цим Суд дійшов висновку, що заявник може вважатися потерпілим від невиконання рішення суду 1994 року, а заперечення Уряду підлягають відхиленню. Водночас Суд підкреслив, що одноосібний власник товариства може визнаватися потерпілим і у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо втручання у права товариства фактично зачіпає його особисті інтереси, що узгоджується з практикою, зокрема у справах «Ankarcrona v. Sweden», «Nosov v. Russia», «Humbatov v. Azerbaijan». Аналогічний підхід застосовано і у справі «Khamidov v. Russia», де Суд визнав можливість звернення одного зі співвласників сімейного бізнесу з відповідною скаргою з огляду на спільність їхніх прав та інтересів.
Суд враховує, що висновки Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» щодо наявності тісного зв`язку між інтересом заявника стосовно спірної земельної ділянки як фізичної особи та як власника фермерського господарства однаковою мірою застосовні і до правовідносин у цій справі.
Резюмуючи, суд критично оцінює наведені у відзиві доводи сторони відповідача, оскільки вони не спростовують встановленого факту тривалого невиконання рішення Арбітражного суду Львівської області від 13.10.1994 у справі № 5/79. Посилання на неналежність відповідача є безпідставним з огляду на здійснене процесуальне правонаступництво та перехід до Солонківської сільської ради обов`язку виконання відповідного судового рішення. Доводи про відсутність складу цивільного правопорушення також відхиляються, оскільки тривала бездіяльність щодо виконання судового рішення свідчить про протиправність поведінки відповідача та наявність причинно-наслідкового зв`язку із порушенням прав позивача. При цьому доказів належного виконання наказу Господарського суду № 5/79 від 13.10.1994 щодо виділення позивачу земельної ділянки з моменту передачі її у відання ради (06.06.2018) відповідач суду не надав. Разом з тим, наявність та розмір моральної шкоди підтверджується також іншими судовими рішеннями, які набрали законної сили, що встановлювали факт порушення прав позивача, як власника фермерського господарства, у зв`язку з невиконанням зазначеного судового рішення та часткове відшкодування такої шкоди за попередні періоди. Посилання на зловживання процесуальними правами, наявність інших судових рішень та пропуск строку позовної давності не впливають на вирішення даного спору, оскільки заявлені вимоги стосуються триваючого правопорушення у межах іншого періоду, а відтак підлягають самостійному судовому розгляду.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом ст. 23 ЦК України, при відшкодуванні моральної шкоди слід виходити із характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Загальні підстави покладення обов`язку відшкодувати завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, згідно з положеннями яких шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Рішенням Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року у справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.
У постанові від 03.07.2019 у справі № 750/1591/18-ц Велика Палата Верховного Суду (на яку посилається заявник) наголосила, що згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.
З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 р. у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (ч.ч.1-3 ст. 89 ЦПК України).
Згідно з ч.1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 р. у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.
З огляду на викладене, судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що рішенням ЄСПЛ «Рисовський проти України» від 20.01.2012 року уже стягнуто моральну шкоду на користь ОСОБА_1 як одноосібного власника ФГ "Рисовський" за невиконання рішення Арбітражного суду Львівської області у справі № 5/79 від 13.10.1994 за період з 1994 року по 20.01.2012, що охоплює проміжок часу з 1995 року по 2019 рік, проте у даній справі заявлено вимогу про відшкодування моральної немайнової шкоди у розмірі 1 000 000, 00 грн, згідно наданого суду позивачем розрахунку за період із 01.01.2019 року по 01.10.2025 року, посилаючись на Постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2019 року № 468/901/17-ц в якій вказано, що : «…у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.».
Однак суд не може в повній мірі погодитися із таким розрахунком ОСОБА_1 , оскільки як встановлено вище питання відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з невиконанням рішення Арбітражного суду Львівської області від 13.10.1994 року у справі № 5/79, вже було предметом судового розгляду та частково вирішене.
Так, рішенням Господарського суду Львівської області від 30.06.2022 у справі № 914/3502/21 за позовом Фермерського господарства «Рисовський» до Солонківської сільської ради Львівської області про стягнення матеріальної та моральної шкоди позовні вимоги задоволено частково та стягнуто 304 525,00 грн. моральної шкоди. Вказане рішення залишене без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 22.11.2022, а касаційне провадження ухвалою Верховного Суду від 19.04.2023 закрито.
Зі змісту зазначеного рішення вбачається, що моральну шкоду відшкодовано саме у зв`язку з протиправною бездіяльністю відповідача щодо невиконання наказу господарського суду № 5/79 від 13.10.1994 року, при цьому судом визначено період, за який підлягає відшкодуванню така шкода — з 06.06.2018 року по квітень 2022 року, з урахуванням того, що до 06.06.2018 року відповідач не був уповноважений розпоряджатися спірною земельною ділянкою.
Суд враховує правові висновки Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України», відповідно до яких термін «потерпілий» у статті 34 Конвенції означає особу, яка зазнала прямого впливу відповідної дії або бездіяльності. При цьому, якщо товариство, яке брало участь у національному провадженні, має єдиного власника, Суд визнає можливість такого власника звертатися зі скаргою у власній особистій якості за статтею 6 Конвенції, чим підтверджується тісний зв`язок між правосуб`єктністю заявника як фізичної особи та як власника товариства. Таким чином, ЄСПЛ виходить із того, що заявник як одноосібний власник фермерського господарства може вважатися потерпілим від порушень, допущених щодо його господарства, а відповідні наслідки порушення прав фактично охоплюють як його особисту сферу, так і діяльність належного йому фермерського господарства.
Водночас суд наголошує для позивача, що моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше прямо не встановлено законом або договором, а повторне її стягнення за ті самі обставини та за вже оцінені періоди є неприпустимим.
Також варто зазначити, що у відповідності з п. п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
У даній справі суд вважає за необхідне застосувати аналогію закону, оскільки чинне цивільне законодавство не містить спеціальної методики визначення розміру моральної шкоди. Відтак, відповідно до частини першої статті 8 ЦК України до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», як до подібних за змістом правовідносин щодо порядку визначення та обчислення моральної шкоди. Такий підхід узгоджується із судовою практикою, яка формувалася під час розгляду спорів за позовом Фермерського господарства «Рисовський».
Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» установлено такий розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2026 року: у місячному розмірі – 8 647 грн; у погодинному розмірі – 52 грн.
Здійснивши відповідні розрахунки, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати станом на момент прийняття рішення 30.04.2026 року (8 647,00 грн./міс.), суд встановив, що правомірним є стягнення з відповідача 354 527,00 грн. моральної шкоди за період з квітня 2022 по 01.10.2025 року.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 р.).
Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що невиконання Солонківською сільською радою Львівського району Львівської області рішення Арбітражного суду Львівської області від 13.10.1994 року у справі № 5/79 є триваючим порушенням прав позивача, яке в межах періоду з квітня 2022 року по 01 жовтня 2025 року спричинило йому моральні страждання та втрати немайнового характеру, враховуючи також характер правопорушення, тривалість його наслідків, принципи розумності, виваженості та справедливості, а також підхід, який застосовувався судами у справах за позовом Фермерського господарства «Рисовський», суд приходить висновку про часткове задоволення позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода у визначеному судом розмірі 354 527,00 грн. за період з квітня 2022 року по 01 жовтня 2025 року.
Керуючись ст. ст. 55, 56, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 23, 1166, 1167, 1173 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352-355 ЦПК України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд, -
в и р і ш и в :
позов ОСОБА_1 до Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області про відшкодування завданої моральної немайнової шкоди, - задоволити частково.
Стягнути з Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду за період з квітня 2022 року по 01.10.2025 року у розмірі 354 527,00 (триста п`ятдесят чотири тисячі п`ятсот двадцять сім гривень 00 копійок). 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Позивач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ,  АДРЕСА_1 .
Відповідач: Солонківська сільська рада Львівського району Львівської області, ЄДРПОУ: 04369699, с. Солонка, вул. Центральна, буд. 3, Львівський район Львівська область.
Повний текст судового рішення складено 30.04.2026 року.

Суддя: І. І. Мельничук