ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
29.05.2026	Справа № 910/642/26	
За позовом Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» 
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортна багатопрофільна компанія «Транссервіс» 
про стягнення 86 633, 26 грн,
Суддя Я.А.Карабань
Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось). 

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Ізмаїльський морський торговельний порт» (надалі – позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортна багатопрофільна компанія «Транссервіс»» (надалі – відповідач) про стягнення 86 633, 26 грн, з яких: 69 249, 04 грн основний борг, 10 251, 85 грн пеня, 4 847, 44 грн штраф, 1 292, 81 грн інфляційні втрати та 992, 12 грн 3% річних.
Позовні вимоги, з посиланням на ст. 11, 625, 626, 901-907 Цивільного кодексу України, обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором на зберігання вантажу № 103/1 від 28.11.2011, а саме в частині своєчасної та повної оплати за зберігання вантажу.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2026 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.
04.02.2026 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі № 910/642/26. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).
З метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду про відкриття провадження у справі була направлена судом рекомендованим листом із повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 02140, місто Київ, вулиця Вишняківська, будинок 13, офіс 1.
Однак, конверт із ухвалою про відкриття провадження в справі від 09.02.2026 був повернутий з відміткою: «за закінченням терміну зберігання».
Відповідно до вимог ч. 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Згідно з п. 3, 4, 5 ч. 6 ст.242 Господарського процесуального кодексу України, днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
При цьому, суд зауважує, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками «адресат відмовився», «за закінченням терміну зберігання», «адресат вибув», «адресат відсутній» і т.п., врахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.
У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.12.2020 у справі № 902/1025/19 Верховний Суд звернув увагу на те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).
Враховуючи викладене вище, судом було вжито усіх належних заходів, щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, відтак, останній вважається повідомленим про розгляд справи належним чином.
У даному випаду судом також враховано, що за приписами ч. 1 ст. 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений в праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про доступ до судових рішень», усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень», для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.
Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).
Суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з процесуальними документами у справі № 910/642/26 в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).
Крім цього, суд зазначає, що згідно ст. 6 Господарського процесуального кодексу України, відповідач зобов`язаний був зареєструвати електронний кабінет у системі «Електронний суд», чого останнім зроблено не було.
За відсутності відзиву від відповідача суд вирішує справу за наявними матеріалами на підставі ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України.
Враховуючи викладене вище, беручи до уваги відсутність будь-яких клопотань сторін, у яких останні заперечували проти розгляду даної справи по суті, а також зважаючи на наявність у матеріалах справи всіх документів та доказів, необхідних для повного, всебічного та об`єктивного її розгляду і вирішення цього спору, суд дійшов висновку про можливість вирішення по суті наведеної справи, призначеної до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання), за наявними в ній матеріалами.
Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
При розгляді справи судом враховано частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка визначає право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

28.12.2011 між позивачем (надалі – порт) та відповідачем (надалі – клієнт) було укладено договір на зберігання вантажу № 103/1 (надалі – договір), відповідно до п.1.1 якого, порт забезпечує зберігання на складських площах порту вантаж клієнта, який передано клієнту на відповідальне зберігання слідчим слідчого відділу Луганського міського управління МВС України в Луганській області на підставі акту приймання-передачі від 28.09.2010 в номенклатурі та обсягах, зазначених у додатку 1 до договору, а клієнт оплачує порту зберігання, роботи (послуги), на умовах та у строки, обумовлені у цьому договорі.
Відповідно до п. 2.1 - 2.2 договору, порт зобов`язується здійснювати прийом вантажу клієнта для зберігання на складських площах порту, оформляти та виставляти рахунок клієнту на зберігання вантажу на складських площах порту за ставками, що діють у порту.
Положеннями пункту 3.1 встановлено, що клієнт зобов`язаний здійснювати своєчасну оплату порту на умовах передбачених цим договором, а також відшкодовувати порту оплату за зберігання вантажу в період з 28.09.2010 (з моменту його передачі СВЛГУГМВС України Луганської області актом прийому передачі на зберігання ТОВ "ТМК "Транссервіс" як речовий доказ) у межах цього договору за чинними у порту ставками.
Згідно з п. 4.1 договору, оплата виставлених рахунків порту за зберігання та інші додаткові роботи (послуги) проводиться клієнтом за ставками цього договору, з додатком документів, що підтверджують. Оплата проводиться шляхом здійснення банківського переказу коштів клієнту на поточний рахунок порту протягом 5 банківських днів від дати виставлення рахунку та одночасно надсилається до порту (факсом) копія банківського платіжного документа із зазначенням у ньому найменування фірми, найменування та кількість вантажу.
За умовами п. 4.4 договору, оплата за зберігання вантажу проводиться клієнтом протягом 5 банківських днів з моменту виставлення рахунку щомісяця протягом усього терміну зберігання. На момент вивезення останньої партії вантажу клієнт здійснює остаточний розрахунок за зберігання вантажу, згідно з виставленими портом рахунками, за ставками цього договору.
Відповідно до п. 7.3 договору, за порушення клієнтом строків оплати, зазначених у цьому договорі, порт має право стягнути з клієнта пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 банківських днів порт має право стягнути з клієнта додатково штраф у розмір 7% суми заборгованості. Оплата пені та штрафу не звільняє клієнта від обов`язку сплатити суму заборгованості.
Згідно з п. 8.1. договору, він набирає чинності з моменту підписання та діє до 31.12.2012 р. Закінчення терміну дії цього договору не звільняє сторін від відповідальності за порушення, які мали місце під час дії цього договору.
Додатком № 1 до договору на збереження вантажу № 103/1 від 28.12.2011 сторони погодили, що клієнт, у встановлені цим договором терміни, сплачує порту зберігання вантажу на відкритих складах порту, на дату надання послуг за кожну відвантажену метричну тонну за такою ставкою: 0,21 грн/добу. Вищезазначену ставку наведено без урахування ПДВ, який стягується згідно з чинним законодавством України.
На виконання умов договору, за загальний період з квітня по жовтень 2025 року, позивач надав послуги, а відповідач прийняв їх на загальну суму 69 249, 04 грн, що підтверджується:
- рахунками на оплату: №1934/11 від 30.04.2025 на загальну суму з ПДВ 10 183, 68 грн (а.с.30 на звороті), № 2306/11 від 31.05.2025 на загальну суму з ПДВ 10 523, 14 грн (а.с.33 на звороті), № 2627/11 від 30.06.2025 на загальну суму з ПДВ 10 183, 68 грн (а.с.36 на звороті), № 2944/11 від 31.07.2025 на загальну суму з ПДВ 10 523, 14 грн (а.с.39), № 3267/11 від 31.08.2025 на загальну суму з ПДВ 10 523, 14 грн (а.с.43), № 3609/11 від 30.09.2025 на загальну суму з ПДВ 10 183, 68 грн (а.с.47), № 3914/11 від 29.10.2025 на загальну суму з ПДВ 7 128, 58 грн (а.с.51);
- актами приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг): № 1934/11 від 30.04.2025 на загальну суму з ПДВ 10 183, 68 грн (а.с. 31 на звороті), № 2306/11 від 31.05.2025 на загальну суму з ПДВ 10 523, 14 грн (а.с.34 на звороті), №2627/11 від 30.06.2025 на загальну суму з ПДВ 10 183, 68 грн (а.с.37), № 2944/11 від 31.07.2025 на загальну суму з ПДВ 10 523, 14 грн (а.с.39 на звороті), № 3267/11 від 31.08.2025 на загальну суму з ПДВ 10 523, 14 грн (а.с. 43 на звороті), № 3609/11 від 30.09.2025 на загальну суму з ПДВ 10 183, 68 грн (а.с.48), № 3914/11 від 21.10.2025 на загальну суму з ПДВ 7 128, 58 грн (а.с.51 на звороті).
Вказані акти приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг) за період з квітня по жовтень 2025 року не підписані з боку відповідача.
Позивач листами № 16/ГВР/21/267-25 від 30.04.2025, № 16/ГВР/21/325-25 від 30.05.2025, № 16/ГВР/21/371-25 від 30.06.2025, № 16/ГВР/21/434-25 від 31.07.2025, № 16/ГВР/21/490-25 від 01.09.2025, № 16/1645-25 від 30.09.2025, № 16/2025-25 від 30.10.2025 направляв на адресу відповідача вищевказані рахунки на оплату та акти приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг), що підтверджується: рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення: № 0601141289385 від 01.05.2025 (а.с.32 на звороті), № 0601153314695 від 02.06.2025 (а.с.35 на звороті), № 0601164567374 від 30.06.2025 (а.с. 38 на звороті), № 0601176827509 від 01.08.2025 (а.с. 42), № 0601188217382 від 03.09.2025 (а.с. 46), № R067010063768 від 02.10.2025 ( а.с.50), № R067029431962 від 31.10.2025 (а.с.54) та роздруківками з електронної пошти позивача (а.с. 32, 35, 38, 40 на звороті, 44 на звороті, 48 на звороті, 52 на звороті).
27.08.2025 позивачем на адресу відповідача направлено вимогу за вих. № 16/ГВР/07/485-25 від 28.08.2025 про сплату заборгованості за надані послуги в розмірі 35 011, 87 грн, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 0601186117046 та роздруківкою з електронної пошти відповідача (а.с. 18-20).
01.12.2025 позивачем на адресу відповідача направлено вимогу за вих. № 16/07/511-25 від 28.11.2025 про сплату заборгованості за надані послуги в розмірі 42 633, 70 грн, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № R067048029245 та роздруківкою з електронної пошти відповідача (а.с.15-17). 
Відповіді на зазначені вище вимоги матеріали справи не містять.
Предметом даного позову є вимоги позивача про стягнення з відповідача 69 249, 04 грн основного боргу, 992, 12 грн 3% річних, 1 292, 81 грн інфляційних втрат та 10 251, 85 грн пені та 4 847, 44 грн 7% штрафу.
Підставами позову є порушення відповідачем умов договору в частині своєчасної та повної оплати за зберігання вантажу.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У відповідності до положень ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку, що укладений позивачем та відповідачем правочин за своїм змістом та правовою природою є договором зберігання, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 66 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ст. 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона зобов`язується зберігати річ, передану другою стороною, і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Отже, сутність зобов`язання зі зберігання полягає не лише в існуванні письмового договору, а у фактичному перебуванні майна у володінні зберігача з обов`язком забезпечити його схоронність і повернути поклажодавцеві.
Частиною 1 статті 938 Цивільного кодексу України визначено, що зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.
Відповідно до п. 8.1 договору, строк його дії закінчився 31.12.2012. Разом з тим після закінчення строку дії договору відповідач не вивіз товар зі складу позивача, а позивач продовжував фактично забезпечувати його збереження.
Згідно з ст. 948 Цивільного кодексу України, поклажодавець зобов`язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання. Тобто після завершення строку договору на відповідача покладався активний обов`язок вивезти належне йому майно зі складу позивача. Невиконання цього обов`язку не може покладати негативні майнові наслідки на зберігача.
Стаття 946 Цивільного кодексу України прямо передбачає, що якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання. Таким чином, закон прямо регулює спірну ситуацію: закінчення строку договору не означає, що подальше зберігання стає безоплатним або що зберігач зобов`язаний безстроково утримувати чуже майно за власний рахунок.
Суд також враховує, що за ст. 947 Цивільного кодексу України, витрати зберігача на зберігання речі можуть включатися до плати за зберігання, а за певних умов підлягають відшкодуванню понад таку плату. Отже, правова конструкція зберігання виходить із балансу інтересів сторін: зберігач забезпечує схоронність речі, але поклажодавець несе обов`язок оплатити відповідне зберігання або компенсувати витрати, пов`язані з утримання його майна.
Отже, саме закінчення строку дії договору не припинило фактичного перебування майна відповідача у позивача та не припинило обов`язку позивача забезпечувати його схоронність до моменту повернення майна поклажодавцеві. Верховний Суд у своїй практиці неодноразово виходив з того, що закінчення строку дії договору саме по собі не є підставою для припинення невиконаного зобов`язання, якщо воно фактично продовжує існувати і не припинене належним виконанням, розірванням або іншою передбаченою законом підставою.
Як убачається з матеріалів справи, позивачем було надано послуги із зберігання вантажу за загальний період з квітня по жовтень 2025 року у розмірі 69 249, 04 грн, а відповідачем їх прийнято, що підтверджується:
- рахунками на оплату: №1934/1 від 30.04.2025 на загальну суму з ПДВ 10 183, 68 грн, № 2306/11 від 31.05.2025 на загальну суму з ПДВ 10 523, 14 грн, №2627/11 від 30.06.2025 на загальну суму з ПДВ 10 183, 68 грн, № 2944/11 від 31.07.2025 на загальну суму з ПДВ 10 523, 14 грн, № 3267/11 від 31.08.2025 на загальну суму з ПДВ 10 523, 14 грн, № 3609/11 від 30.09.2025 на загальну суму з ПДВ 10 183, 68 грн, № 3914/11 від 29.10.2025 на загальну суму з ПДВ 7 128, 58 грн;
- актами приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг): № 1934/11 від 30.04.2025 на загальну суму з ПДВ 10 183, 68 грн, № 2306/11 від 31.05.2025 на загальну суму з ПДВ 10 523, 14 грн, №2627/11 від 30.06.2025 на загальну суму з ПДВ 10 183, 68 грн, № 2944/11 від 31.07.2025 на загальну суму з ПДВ 10 523, 14 грн, № 3267/11 від 31.08.2025 на загальну суму з ПДВ 10 523, 14 грн, № 3609/11 від 30.09.2025 на загальну суму з ПДВ 10 183, 68 грн, № 3914/11 від 21.10.2025 на загальну суму з ПДВ 7 128, 58 грн;
Вказані акти приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг) за період з квітня по жовтень 2025 року не підписані з боку відповідача.
Проте, акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акту визнані судом обґрунтованими.
Отже, виконавець не повинен вчиняти жодних дій щодо спонукання замовника до підписання акту приймання-передачі виконаних робіт (наданих послу), а має лише констатувати факт відмови від підписання акту.
Частинами 1 та 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України).
Аналогічні приписи закріплені у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.
Суд зазначає, що відповідач не скористався своїм правом на спростування тверджень позивача про виконання ним своїх зобов`язань за договором.
Оскільки у суду відсутні підстави ставити під сумнів твердження позивача з приводу факту та обсягів наданих послуг, а відповідачем дані обставини не заперечуються, суд вважає, що позивачем доведено надання відповідачу послуг із зберігання вантажу.
При цьому, сам по собі факт відсутності підписаних сторонами актів приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) не є визначальним для висновку про невиконання позивачем своїх зобов`язань з надання послуг.
У цій справі відповідач не довів, що після закінчення строку договору 31.12.2012 товар був ним забраний, вивезений зі складу позивача або повернутий йому за актом приймання-передачі. Навпаки, з матеріалів справи вбачається, що майно продовжувало перебувати на зберіганні у позивача, а відповідач не виконав свого обов`язку забрати товар після закінчення строку зберігання.
За таких обставин суд приходить висновку, що правовою підставою для стягнення плати є не продовження строку договору як формального документа, а сукупність таких обставин: по-перше, товар був переданий позивачу на зберігання; по-друге, після закінчення строку договору відповідач його не забрав; по-третє, позивач фактично продовжував забезпечувати схоронність товару; по-четверте, закон прямо покладає на поклажодавця обов`язок оплатити весь фактичний час зберігання після закінчення строку договору.
Відповідно до ст. 525, 526 Цивільного Кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином, а одностороння відмова від його виконання не допускається.
Суд оцінює направлені позивачем рахунки та акти за 2025 рік як належний доказ пред`явлення до оплати вартості фактичного зберігання майна у відповідний період. Якщо розмір плати визначений договором, рахунки мають обчислюватися виходячи з погодженого сторонами тарифу, якщо інше не доведено відповідачем. Оскільки після закінчення дії договору (31.12.2012) окремий тариф сторонами не погоджувався, розмір плати підлягає визначенню з урахуванням останньої погодженої сторонами ціни, звичайної ціни таких складських послуг або фактичних витрат зберігача, підтверджених належними доказами.
Відповідач не надав доказів сплати виставлених рахунків, не довів відсутності товару на складі позивача, не довів повернення майна або припинення обов`язку позивача забезпечувати його схоронність. Тому суд вважає доведеним факт надання позивачем послуг зі зберігання у заявлений період та наявність у відповідача обов`язку оплатити такі послуги.
Отже, матеріалами справи підтверджується факт надання послуг Державним підприємством « Ізмаїльський морський торговельний порт» із зберігання вантажу Товариству з обмеженою відповідальністю «Транспортна багатопрофільна компанія «Транссервіс»» за загальний період з квітня по жовтень 2025 року.
Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Згідно з п. 4.1 договору, оплата виставлених рахунків порту за зберігання та інші додаткові роботи (послуги) проводиться клієнтом за ставками цього договору, з додатком документів, що підтверджують. Оплата проводиться шляхом здійснення банківського переказу коштів клієнту на поточний рахунок порту протягом 5 банківських днів від дати виставлення рахунку та одночасно надсилається до порту (факсом) копія банківського платіжного документа із зазначенням у ньому найменування фірми, найменування та кількість вантажу.
За умовами п. 4.4 договору, оплата за зберігання вантажу проводиться клієнтом протягом 5 банківських днів з моменту виставлення рахунку щомісяця протягом усього терміну зберігання. На момент вивезення останньої партії вантажу клієнт здійснює остаточний розрахунок за зберігання вантажу, згідно з виставленими портом рахунками, за ставками цього договору.
Як убачається з матеріалів справи, позивач листами № 16/ГВР/21/267-25 від 30.04.2025, № 16/ГВР/21/325-25 від 30.05.2025, № 16/ГВР/21/371-25 від 30.06.2025, № 16/ГВР/21/434-25 від 31.07.2025, № 16/ГВР/21/490-25 від 01.09.2025, № 16/1645-25 від 30.09.2025, № 16/2025-25 від 30.10.2025 направляв на адресу відповідача вищевказані рахунки на оплату та акти приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг), що підтверджується: рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення: № 0601141289385 від 01.05.2025 (а.с.32 на звороті), № 0601153314695 від 02.06.2025 (а.с.35 на звороті), № 0601164567374 від 30.06.2025 (а.с. 38 на звороті), № 0601176827509 від 01.08.2025 (а.с. 42), № 0601188217382 від 03.09.2025 (а.с. 46), № R067010063768 від 02.10.2025 ( а.с.50), № R067029431962 від 31.10.2025 (а.с.54) та роздруківками з електронної пошти позивача (а.с. 32, 35, 38, 40 на звороті, 44 на звороті, 48 на звороті, 52 на звороті).
З огляду на викладене вище та враховуючи п. 4.1, 4.4 договору, суд дійшов висновку, що строк оплати є таким, що настав:
- за рахунком на оплату №1934/1 від 30.04.2025 - 04.05.2025 (30.04.2025 +5 банківських днів) відповідно;
- за рахунком на оплату № 2306/11 від 31.05.2025 - 06.06.2025 (31.05.2025 + 5 банківських днів) відповідно;
- за рахунком на оплату №2627/11 від 30.06.2025 - 07.07.2025 (30.06.2025 + 5 банківських днів) відповідно;
- за рахунком на оплату № 2944/11 від 31.07.2025 - 07.08.2025 (31.07.2025 + 5 банківських днів) відповідно;
- за рахунком на оплату № 3267/11 від 31.08.2025 - 05.09.2025 (31.08.2025 + 5 банківських днів) відповідно;
- за рахунком на оплату № 3609/11 від 30.09.2025 - 07.10.2025 (30.09.2025 + 5 банківських днів) відповідно;
- за рахунком на оплату № 3914/11 від 29.10.2025 - 05.11.2025 (29.10.2025 + 5 банківських днів) відповідно.
Враховуючи, що строк виконання зобов`язання зі сплати заборгованості за надані позивачем послуги із зберігання вантажу є таким, що настав то у відповідача виникло зобов`язання здійснити оплату в загальному розмірі 69 249, 04 грн.
Як установлено судом вище, 27.08.2025 позивачем на адресу відповідача направлено вимогу за вих. № 16/ГВР/07/485-25 від 28.08.2025 про сплату заборгованості за надані послуги в розмірі 35 011, 87 грн, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 0601186117046 та роздруківкою з електронної пошти відповідача (а.с.18-20). 
01.12.2025 позивачем на адресу відповідача направлено вимогу за вих. № 16/07/511-25 від 28.11.2025 про сплату заборгованості за надані послуги в розмірі 42 633, 70 грн, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № R067048029245 та роздруківкою з електронної пошти відповідача (а.с.15-17). 
Відповіді на зазначені вище вимоги матеріали справи не містять.
Отже, відповідач, у встановлений строк, своїх зобов`язань з оплати виставлених позивачем рахунків за зберігання вантажу у повному обсязі не здійснив.
Статтею 599 Цивільного Кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За визначенням ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Доказів погашення заборгованості, відповідачем не надано та вказана заборгованість не спростована, а тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог. 
Отже, зважаючи на встановлені обставини та вимоги зазначених вище правових норм, а також враховуючи, що відповідач не спростовував в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за надання послуг із зберігання вантажу за загальний період з квітня по жовтень 2025 підлягають задоволенню в розмірі 69 249, 04 грн. Доказів погашення заборгованості, відповідачем не надано та вказана заборгованість не спростована, а тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог. 
Крім цього, за порушення виконання грошового зобов`язання позивач просить стягнути з відповідача 3% річних у сумі 992, 12 грн за загальний період з 06.05.2025 по 22.01.2026 та 1 292, 81 грн інфляційних втрат за загальний період з травня по грудень 2025 року.
Частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За приписом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.
Суд звертає увагу на те, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:
- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;
- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.
Зазначений спосіб розрахунку склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних.
Вказана правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної Палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 № 910/13071/19.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних за загальний період з 06.05.2025 по 22.01.2026 у сумі 992, 12 грн, суд зазначає, що позивачем невірно визначено початок періоду нарахування 3% річних з 6 числа кожного місця, адже як встановлено вище судом, оплату за отримані послуги відповідач повинен був здійснювати протягом 5 банківських днів з дня виставлення рахунку, а не календарних днів, як визначено позивачем, а тому судом здійснено власний розрахунок 3 % річних за загальний період з 06.05.2025 по 22.01.2026, при цьому, обмежуючись періодами та сумами визначеними позивачем, а саме наступним чином:
Місяць, рік	Період нарахування	Сума боргу (грн)	3% (грн)	
Квітень 2025	06.05.2025 – 22.01.2026	10 183, 68	219, 30	
Травень 2025	07.06.2025 – 22.01.2026	10 523, 14	198, 93	
Червень 2025	08.07.2025 – 22.01.2026	10 183, 68	166, 57	
Липень 2025	08.08.2025 – 22.01.2026	10 523, 14	145, 31	
Серпень 2025	06.09.2025 – 22.01.2026	10 523, 14	120, 23	
Вересень 2025	08.10.2025 – 22.01.2026	10 183, 68	89, 56	
Жовтень 2025	06.11.2025 – 22.01.2026	7 128, 58	45, 70	
Всього:	 	 	985, 60	
Отже, за розрахунком суду розмір 3% річних за загальний період з 06.05.2025 по 22.01.2026 складає 985, 60 грн, а тому позовні вимоги в частині стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі визначеному судом - 985, 60 грн.
Також перевіривши розрахунок інфляційних втрат у розмірі 1 292, 81 грн за загальний період з травня по грудень 2025 року за прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, суд встановив, що він є арифметично невірним, оскільки позивачем невірно пораховано загальну суму інфляційних втрат у розмірі 1 292, 81, тоді як установлено судом, розмір інфляційних втрат за загальний період з травня по грудень 2025 року складає 1 292, 86 грн, а тому позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі визначеному судом - 1 292, 86 грн.
Крім цього, за порушення виконання грошового зобов?язання позивач просить стягнути з відповідача 10 251, 85 грн пені за загальний період з 06.05.2025 по 22.01.2026 та 4 847, 44 грн 7% штрафу.
За змістом ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов?язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.
У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов?язання (основного зобов?язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 546, 549 Цивільного кодексу України, виконання зобов?язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов?язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов?язання за кожен день прострочення виконання (ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).
Частиною 2 статті 549 Цивільного кодексу України встановлено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов?язання.
При цьому, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов?язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України, пеня і штраф є формами неустойки та є окремими і самостійними видами юридичної відповідальності та в межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.05.2018 у справі № 910/6046/16.
Відповідно до п. 7.3 договору, за порушення клієнтом строків оплати, зазначених у цьому договорі, порт має право стягнути з клієнта пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 банківських днів порт має право стягнути з клієнта додатково штраф у розмір 7% суми заборгованості. Оплата пені та штрафу не звільняє клієнта від обов`язку сплатити суму заборгованості.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені за загальний період з 06.05.2025 по 22.01.2026 у сумі 10 251, 85 грн, суд зазначає, що позивачем невірно визначено початок періоду нарахування пені з 6 числа кожного місця, адже як встановлено вище судом, оплату за отримані послуги відповідач повинен був здійснювати протягом 5 банківських днів з дня виставлення рахунку, а не календарних днів, як визначено позивачем, а тому судом здійснено власний розрахунок пені за загальний період з 06.05.2025 по 22.01.2026, при цьому, обмежуючись періодами та сумами визначеними позивачем, а саме наступним чином:
Місяць, рік	Період нарахування	Сума боргу (грн)	Пеня (грн)	
Квітень 2025	06.05.2025 – 22.01.2026	10 183, 68	2 266, 08	
Травень 2025	07.06.2025 – 22.01.2026	10 523, 14	2 055, 62	
Червень 2025	08.07.2025 – 22.01.2026	10 183, 68	1 721, 43	
Липень 2025	08.08.2025 – 22.01.2026	10 523, 14	1 501, 49	
Серпень 2025	06.09.2025 – 22.01.2026	10 523, 14	1 242, 31	
Вересень 2025	08.10.2025 – 22.01.2026	10 183, 68	925, 46	
Жовтень 2025	06.11.2025 – 22.01.2026	7 128, 58	472, 24	
Всього:	 	 	10 184, 63	
Отже, за розрахунком суду розмір пені за загальний період з 06.05.2025 по 22.01.2026 складає 10 184, 63 грн, а тому позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі визначеному судом - 10 184, 63 грн.
Також перевіривши здійснений позивачем розрахунок 7 % штрафу в розмірі 4 847, 44 грн (69 249, 04 грн (сума заборгованості) * 7%), суд встановив, що він є обґрунтованим та арифметично вірним, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Відповідач доводів позивача не спростував, контррозрахунок заявлених сум, в порядку передбаченому Господарським процесуальним кодексом України, суду не надав.
Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
З огляду на наведені вище норми, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 69 249, 04 грн основного богу, 985, 60 грн 3% річних, 1 292, 86 грн інфляційних втрат, 10 184, 63 грн пені та 4 847, 44 грн 7% штрафу.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на покладаються на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.
Керуючись статтями 86, 129, 233, 237-238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортна багатопрофільна компанія «Транссервіс» (02140, місто Київ, вулиця Вишняківська, будинок 13, офіс 1, ідентифікаційний код 30694565) на користь Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» (68600, Одеська область, Ізмаїльський район, місто Ізмаїл, вулиця Портова, будинок 7, ідентифікаційний код 01125815) 69 249 (шістдесят дев`ять тисяч двісті сорок дев`ять) грн 04 коп. основного боргу, 985 (дев`ятсот вісімдесят п`ять) грн 60 коп. 3% річних, 1 292 (одна тисяча двісті дев`яносто дві) грн 86 коп. інфляційних втрат, 10 184 (десять тисяч сто вісімдесят чотири) грн 63 коп. пені, 4 847 (чотири тисячі вісімсот сорок сім) грн 44 коп. штрафу та 2 660 (дві тисячі шістсот шістдесят) грн 10 коп. судового збору.
3. У задоволенні іншої частини позову відмовити.
4. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.
5. Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до апеляційної інстанції у строки передбачені ст. 256 ГПК України.

Суддя Я.А.Карабань