____________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 947/15835/26
Провадження № 2/947/3979/26

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2026 року м. Одеса
Київський районний суд м. Одеси у складі: 
головуючого судді Скриль Ю.А.,
за участю секретаря судового засідання Приймака Р.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Одесі у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, 

ВСТАНОВИВ:

Позивачка  ОСОБА_1 , через представника адвоката Кірчева І.І., 16.04.2026 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та просить суд ухвалити рішення яким розірвати шлюб між нею та ОСОБА_2 , зареєстрованим 11 липня 2023 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з дня подачі позовної заяви до суду та до моменту досягнення дитиною повноліття, тобто, до ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також стягнути з відповідача судовий збір.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що з 11 липня 2023 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 видане 11.07.2023 Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), за актовим записом № 823. За час спільного проживання у подружжя народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з позивачкою й повністю перебуває на її утриманні та піклуванні. Дитина потребує постійної уваги та догляду. Позивачка у заяві зазначила, що подружжя тривалий час проживають окремо, не мають спільного бюджету, не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбно-сімейних відносин, шлюб має формальний характер. Сторона позивача доводить, що після того, як відповідач пішов із сім`ї, він жодним чином не бере участі у вихованні дитини та її утриманні, не цікавиться здоров`ям, не спілкується з дитиною, не приділяє уваги та не відвідує. Вона одна займається вихованням та утриманням сина, отже їй дуже важко, у зв`язку з чим змушена звернутися до суду з даним позовом. Зазначила, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача, наполягає на розірванні шлюбу, на примирення не згодна. Майновий спір на момент розірвання шлюбу між сторонами відсутній.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Скриль Ю.А.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 15.05.2026 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін.
Представник позивачки у позовній заяві вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, зазначив, що примирення не є можливим та просить суд ухвалити рішення про задоволення вимог.
Представник відповідача адвокат Несін О.В. 09.06.2026 надала відзив на позов та визнала у повному обсязі вимоги в частині розірвання шлюбу, не заперечувала проти розірвання шлюбу, зазначивши, що сім`я розпалась остаточно, відновити подружні стосунки не є можливим. Думки щодо стягнення аліментів на утримання малолітнього сина не висловила.
Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлені такі факти та правовідносини.
Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються.
Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 Сімейного кодексу України).
Згідно з положеннями ч. 3 та ч. 4 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Стаття 112 Сімейного кодексу України передбачає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Суд установив, що з 11 липня 2023 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , видане 11.07.2023 Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), за актовим записом №823.
За час спільного проживання у подружжя народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з позивачкою й повністю перебуває на її утриманні. Відповідач після припинення подружніх стосунків залишив сім`ю та тривалий час проживає окремо. Подружжя не мають спільного бюджету, не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбно-сімейних відносин, шлюб має формальний характер. Відповідач після того, як залишив сім`ю, жодним чином не бере участі у вихованні дитини та її утриманні, не цікавиться здоров`ям, не спілкується з дитиною, не приділяє уваги та не відвідує. Позивачка одна займається вихованням та утриманням сина, що дуже важко матеріально, у зв`язку з чим змушена звернутися до суду з даним позовом. Майновий спір на момент розірвання шлюбу між сторонами відсутній.
Відповідачева сторона у відзиві позовні вимоги в частині розірвання шлюбу визнає та не заперечує проти розірвання шлюбу, думка щодо стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини не висловлена.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що сім`я розпалася остаточно, і шлюб носить формальний характер. Подальше сумісне проживання суперечить їх інтересам, що мають істотне значення.
Згідно зі ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.
За статтею 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.
Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їхніх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини, суд зазначає наступне.
Як судом було установлено, за період шлюбу у подружжя народилася дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , актовий запис про народження №358 від 07.03.2024 року. Відповідно до свідоцтва про народження, батьком дитини є ОСОБА_2 , матір`ю ОСОБА_1 .
Відповідно до статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до частин першої-другої статті 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України).
Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Відповідно до ч ч 1-3 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Відповідач доводи позивачки не спростував, надаючи відзив на позов, думки щодо стягнення аліментів на утримання сина не виказав. Разом з цим суд вважає, що позивач має батьківський обов`язок щодо утримання дитини відповідно до вимог статті 180 СК України.
Відповідно до частини 3 статті 184 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Судом установлено, та відповідачем не спростовано, що після припинення подружніх стосунків дитина залишилася проживати з матір`ю та перебуває на її утриманні.
Враховуючи зазначене, суд доходить до висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітнього сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 від усіх доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з моменту звернення до суду, тобто, з 16.04.2026 року до моменту досягнення дитиною повноліття, тобто, до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Частиною 1 статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі-Конвенція) встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Отже, ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач має батьківське зобов`язання перед малолітньою дитиною щодо його утримання, доводи позивачки не спростував, і відповідно, може надавати матеріальну допомогу дружині, з якою проживає малолітня дитина ОСОБА_3 на її утримання.
Згідно з ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Обов`язок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобов`язання батьків, яке виникає з моменту народження дітей і зберігається до досягнення ними повноліття.
Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7,8 ст.7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.
Таким чином судом встановлено наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з дня подачі позовної заяви до суду та до моменту досягнення дитиною повноліття.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.
Тому, суд доходить до висновку про наявність підстав для негайного виконання рішення в частині стягнення аліментів на утримання у межах суми платежу за один місяць.
Щодо суми сплаченого судового збору, суд зазначає наступне.
Згідно з ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
При зверненні до суду позивачка сплатила судовий збір в частині вимог щодо розірвання шлюбу, у розмірі 1 331,20 гривень, згідно з квитанцією №0594-8815-2761-6134 від 16.04.2026.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог, стягненню з відповідача на користь позивачки підлягають понесені судові витрати, які складаються із сплаченого судового збору в розмірі 1 331,20 гривень та судовий збір у розмірі 1 331,20 гривень в частині стягнення аліментів в дохід держави.
Керуючись ст.ст.263-265,274-279,280-283 ЦПК України, ст.ст. 75, 80, 84, 88, 110, 112, 113, 114 СК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів задовольнити.
Розірвати шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , зареєстрований 11.07.2023 Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), за актовим записом № 823, відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 11.07.2023, що мають від шлюбу малолітню дитину.
Після розірвання шлюбу громадянці ОСОБА_1 залишити прізвище « ОСОБА_5 ».
Шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 вважати розірваним у день набрання чинності цим рішенням.
Стягнути з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 16.04.2026 та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 331 (одна тисяча триста тридцять одну) гривню 20 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1 331 (одна тисяча триста тридцять одну) гривню 20 копійок.
Рішення в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню у межах суми платежу на один місяць.
Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивачка:  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 . 
Відповідач: ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_2 . 

Рішення складене та підписане 30.06.2026.

Суддя              Ю. А. Скриль