ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2026 року	Львів	Справа № 380/3598/24 пров. № СК-А/857/12030/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді Курильця А.Р., 
суддів Кузьмича С.М., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2024 року у справі № 380/3598/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції – Кухар Н.А.,
час ухвалення рішення – 17 квітня 2024 року,
місце ухвалення рішення – м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

в с т а н о в и в:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, в якому просив: визнати бездіяльність КЕВ м. Львова щодо відмови в перерахунку та виплаті позивачу грошового забезпечення, за період з 30 січня 2020 року по 19 травня 2023 року, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законами на 01 січня 2020 року, на 01 січня 2021 року і на 01 січня 2022 року, шляхом множення на відповідні тарифні коефіцієнти відповідно до пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України №704 від 30.08.2017 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб», в редакції, чинній на день її прийняття, протиправною; зобов`язати квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 30 січня 2020 року по 19 травня 2023 року, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року, на 01 січня 2021 року та на 01 січня 2022 року шляхом множення на відповідні тарифні коефіцієнти відповідно до пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України №704 від 30.08.2017 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб», в редакції, чинній на день її прийняття, з урахуванням раніше виплачених сум.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2024 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправними дії Квартирно - експлуатаційного відділу м. Львова щодо нарахування та виплати з 30 січня 2020 року по 19 травня 2023 року ОСОБА_1 грошового забезпечення, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року.
Зобов`язано Квартирно - експлуатаційний відділ м. Львова здійснити з 30.01.2020 по 19.05.2023 року перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року, на 1 січня 2021 року, на 1 січня 2022 року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови КМУ № 704 від 30.08.2017 року, із урахуванням виплачених сум.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24 липня 2024 року апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова задоволено частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2024 року в справі №380/3598/24 в частині позовних вимог за період з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року скасовано та в цій частині прийнято постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 за період з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року залишено без розгляду.
В решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2024 року в справі №380/3598/24 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 04 квітня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24 липня 2024 року у справі №380/3598/24 скасовано в частині залишення без розгляду позовних вимог про перерахунок грошового забезпечення за період з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року, а справу №380/3598/24 у цій частині направлено для продовження розгляду до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
В іншій частині постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24 липня 2024 року у справі №380/3598/24 залишено без змін.
Отже в межах цього апеляційного провадження колегією суддів розглядається апеляційна скарга Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2024 року в частині позовних вимог про перерахунок грошового забезпечення позивача за період з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року.
Суд апеляційної інстанції нагадує, що відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову в задоволенні адміністративного позову повністю, з огляду на те, що Квартирно-експлуатаційний відділ м.Львова правильно здійснював нарахування та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 30.01.2020 року по 19.05.2023 року. Твердить, що у межах спірних правовідносин у позивача не виникло право на перерахунок його грошового забезпечення шляхом множення відповідного тарифного коефіцієнту на прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2020 р., на 01.01.2021р. та на 01.01.2022р.
Зазначає скаржник про те, що пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30,08.2017 р, № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб виключено вимогу щодо обрахування посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями виходячи із розрахункової величини «розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року)», вказавши цю розрахункову величину як «розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року».
Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, відповідно до наказу т.в.о. директора Департаменту кадрової політики Міністра оборони України (по особовому складу) від 21 червня 2019 року №151 ОСОБА_1 призначений на посаду старшого офіцера НОМЕР_1 Головного військового представництва Міністерства оборони України.
На підставі наказу начальника НОМЕР_1 ГВП МО України (по стройовій частині) від 16 липня 2019 року №131 позивач приступив до виконання службових обов`язків за посадою старшого офіцера НОМЕР_1 ГВП МО України.
На підставі листа Департаменту фінансів Міністерства оборони України №248/59 від 03 січня 2020 року НОМЕР_1 ГВП МО України з 01 січня 2020 року зараховане на фінансове забезпечення до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова (далі – КЕВ м. Львова).
24 січня 2024 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до КЕВ м. Львова з проханням про перерахунок та виплату грошового забезпечення, за період з 30 січня 2020 року по 19 травня 2023 року, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законами на 01 січня 2020 року, на 01 січня 2021 року і на 01 січня 2022 року, розрахованих шляхом множення на відповідні тарифні коефіцієнти відповідно до пункту 4 Постанови №704 та раніше виплачених сум грошового забезпечення.
Листом від 08 лютого 2024 року №575/ф/706 КЕВ м. Львова повідомила позивача, що вищезазначена заява не підлягає задоволенню, так як Постановою №481 встановлено розрахунок посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб виходячи з розміру 1762 гривні шляхом їх множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.”.
Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частинами першою-третьою статті 9 Закону № 2011-XII передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять:
посадовий оклад, оклад за військовим званням;
щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);
одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 704, якою затверджено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 1; схему тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 14.
21 лютого 2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 103, якою внесено зміни до Постанови № 704, зокрема, пункт 4 викладено в новій редакції: установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14 (пункт 6 Постанови № 103).
Постанова № 103 набула чинності 24 лютого 2018 року.
На момент набрання чинності Постановою № 704 (01 березня 2018 року) пункт 4 вже був викладений в редакції змін, викладених згідно з пунктом 6 Постанови № 103, відповідно передбачав, що при обчисленні розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу використовується такий показник як розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року.
Водночас текст примітки, зокрема, додатків 1, 14 до Постанови № 704 у зв`язку з прийняттям Постанови № 103 не змінився, відповідно виникла неузгодженість тексту примітки з положеннями пункту 4 Постанови № 704 в редакції, викладеній згідно з пунктом 6 Постанови № 103.
Кабінет Міністрів України постановою від 28 жовтня 2020 року № 1038 "Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2006 року № 1644 і від 30 серпня 2017 року № 704" виправив цю неузгодженість, виклавши, зокрема, примітку до додатку 1 до Постанови № 704 в новій редакції: " 1. Посадові оклади за розрядами тарифної сітки визначаються в порядку, встановленому пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704. У разі коли розмір окладу визначено у гривнях з копійками, цифри до 4,99 відкидаються, від 5 і вище заокруглюються до 10 гривень.". В аналогічній редакції викладена також і примітка додатку 14 до Постанови № 704.
Разом з тим, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови № 103, яким були внесені зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України № 704.
Наведене свідчить, що з дати прийняття постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18 відновилася первинна редакція пункту 4 Постанови № 704, тобто та, яка була до внесення змін згідно з пунктом 6 Постанови № 103. Текст примітки до додатку 1 до Постанови № 704 в цьому контексті суттєвого значення вже немає, адже акцентується головним чином на тексті пункту 4 Постанови № 704, а надто на розмірі розрахункової величини прожитковому мінімумі для працездатних осіб.
Своєю чергою, застосування згаданих нормативних актів було предметом розгляду у Верховному Суді, зокрема, у постанові від 02 серпня 2022 року у справі № 440/6017/21, у якій написано, з-поміж іншого, таке: " на думку колегії суддів зазначення у пункті 4 Постанови № 704 в формулі обрахунку розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням базового державного соціального стандарту (прожиткового мінімуму для працездатних осіб) як розрахункової величини для їх визначення, не суперечить делегованим Уряду повноваженням щодо визначення розміру грошового забезпечення для перерахунку пенсій, призначених згідно із Законом № 2262-XII.
Колегія суддів в означеній справі дійшла таких висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах:
(1) з 01 січня 2020 року положення пункту 4 постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою № 704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів;.
(3) встановлене положеннями пункту 3 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1774-VIII обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою № 704 жодним чином не впливає на спірні правовідносини, оскільки такою розрахунковою величиною є, прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року. Розмір мінімальної заробітної плати не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, а застосований з іншою метою - для визначення мінімальної величини, яка враховується як складова при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням".
Такий самий підхід Верховний Суд застосував також у постановах від 31 серпня 2022 року у справі № 120/8603/21-а, від 16 листопада 2022 року у справі № 120/648/22-а, від 04 січня 2023 року у справі № 640/17686/21, від 10 січня 2023 року у справі № 440/1185/21.
Більш того, правова позиція, висловлена у постанові Верховного Суду від 02 серпня 2022 року у справі № 440/6017/21 відображена також у постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 400/6214/21, спір у якій - подібно до цієї справи - стосувався перерахунку і виплати грошового забезпечення військовослужбовця за період з 29 січня 2020 року по 06 листопада 2020 року відповідно до пункту 4 Постанови № 704 у зв`язку з ухваленням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18.
У справах, про які мовиться вище, правовий висновок Верховного Суду про те, що з 01 січня 2020 року розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою № 704, є прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року, побудований головним чином - як випливає з їх змісту - на принципі подолання правової колізії, за яким перевагу у застосуванні має нормативний акт вищої юридичної сили.
Враховуючи вимоги позивача, а саме період, за який він просив перерахувати і доплатити йому грошове забезпечення, та інших виплат, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходження військової служби, обчислених із розміром посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови № 704), колегія суддів вважає, що правовий висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 02 серпня 2022 року у справі № 440/6017/21, від 12 вересня 2022 року у справі № 500/1813/21, від 19 жовтня 2022 року у справі № 400/6214/21, має бути врахований при застосуванні положень пункту 4 Постанови № 704 при вирішенні також і цієї справи.
Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2024 року у справі № 240/16735/21, в якій сформовано висновок щодо застосування пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України № 704 у редакції від 29 січня 2020 року у правовідносинах, які, зокрема, стосувались нарахування і виплати грошового забезпечення військовослужбовцю за період з 29 січня 2020 року по 07 квітня 2021 року.
За обставинами цієї справи, підстави для перерахунку грошового забезпечення позивача виникли у зв`язку із набранням чинності судовим рішенням у справі № 826/6453/18 та зростанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року.
Аналогічний підхід до правозастосування висловлений Верховним Судом у постанові від 15 березня 2024 року в справі № 420/6572/22.
Щодо строку звернення до суду, колегія суддів зауважує, що за усталеною практикою Верховного Суду положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.
При розгляді зазначеної справи судом встановлено, що ОСОБА_1 призначений на посаду старшого офіцера НОМЕР_1 Головного військового представництва Міністерства оборони України. Позивач приступив до виконання службових обов`язків за посадою старшого офіцера НОМЕР_1 ГВП МО України з 16 липня 2019 року, на підставі наказу начальника НОМЕР_1 ГВП МО України (по стройовій частині) від 16 липня 2019 року №131.
НОМЕР_1 ГВП МО України з 01 січня 2020 року зараховане на фінансове забезпечення до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова.
Апеляційний суд зазначає, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Разом з цим, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, – у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Колегія суддів Верховного Суду в цій справі звертала увагу на те, що початок перебігу строку звернення до суду у цій справі, з урахуванням частини першої статті 233 КЗпП України, слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум. Таким моментом може бути день вручення грошового атестата, розрахункового листа або довідки про нараховані та виплачені суми тощо.
З урахуванням наведеного та з метою повного і всебічного з`ясування всіх обставин цієї справи, а саме з`ясування даних коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, та установлення з якою подією слід пов`язувати початок перебігу тримісячного строку звернення до суду з позовними вимогами про перерахунок грошового забезпечення за період з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року, апеляційний суд витребував від Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, ОСОБА_1 та НОМЕР_1 Головного військового представництва Міністерства оборони України докази про нарахування та фактичну виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року, тобто коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум.
Так, на виконання ухвали апеляційного суду, Квартирно-експлуатаційний відділ м.Львова долучив розрахунково-платіжні відомості про нараховане ОСОБА_1 грошове забезпечення за період 19.07.2022 по 31.12.2022 за №87 від 12.06.2025 та за період 01.01.2023 по 19.05.2023 за №86 від 12.06.2025.
Водночас ОСОБА_1 подав суду виписку з банківського рахунку в АТ «Комерційний банк «Приватбанк» за період з 19.07.2022 по 17.02.2024 року.
Колегія суддів зазначає, що в сукупності зібрані в справі докази безумовно підтверджують отримання позивачем грошового забезпечення розрахованого з такого показника як «розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року», згідно постанови Уряду № 704, що водночас підтверджує усвідомленість про характер таких сум, як мінімум, що такий є істотно нижчий (майже в два рази), ніж прожитковий мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року.
Поняття "повинен був дізнатися" необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї немає перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 у справі № 340/1019/19). 
Тому отримавши грошове забезпечення в серпні 2022 року за липень 2022 року, а в червні 2023 року за травень 2023 року, тобто в поточному місяці за минулий, позивач не міг не знати, іншими словами, повинен був дізнатися про порушення свого права ще в період вересень 2022 – липень 2023 року.
Відтак позивач отримуючи істотно нижче грошове забезпечення, не міг не усвідомлювати порушення своїх справ.
Суд наголошує, що грошове забезпечення позивач отримував з щомісячною періодичністю, а тому в будь-якому разі його розмір відомий особі, яка його отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про характер виплачених сум, як обраховано та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий його розрахунок чи розрахунок складових.
Відтак, отримання листа від КЕВ м. Львова 08 лютого 2024 року №575/ф/706 у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання інформації про правильність/ помилковість нарахування.
Отже звернувшись з цим позовом 15 лютого 2024 року, позивач пропустив строк звернення до суду з позовними вимогами за період з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року.
Однак варто наголосити, що позивач звернувся до суду з цим позовом під час проходження військової служби.
Верховний Суд в постанові від 01.05.2026 року в справі № 420/16340/25, вказав, що позивач ураховуючи Рішення Конституційного Суду України N 1-р/2025 від 11 грудня 2025 року, фактично має наразі необмежене у часі право на звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат з огляду на перебування у трудових відносинах з відповідачем.
Такої ж позиції дотримався Верховний Суд в постанові від 19.03.2026 року в справі № 140/11335/24 та від 24.02.2026 у справі № 120/2933/25.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/15792/20 у постанові від 05 липня 2023 року наголосила, що згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути як необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту, так і необхідність вчинення позивачем інших, ніж виконання судового рішення, дій. За загальним правилом один спір треба вирішувати у межах одного судового процесу в одній судовій юрисдикції. Інакше кажучи, не допускається вирішення одного спору у декількох судових справах.
Відтак на переконання колегії апеляційного суду, відсутні правові підстави для залишення позовної заяви без розгляду.
Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.
Враховуючи наведене вище, апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про перерахунок грошового забезпечення за період з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року – без змін.
Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2024 року в справі № 380/3598/24 в частині позовних вимог про перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	А. Р. Курилець 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	О. І. Мікула  	
Повне судове рішення складено 27 травня 2026 року.