ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 травня 2026 року	справа № 380/20267/25	

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Желік О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій, бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, –

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 із вимогами:
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо внесення до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомостей про порушення ОСОБА_1 правил військового обліку та його розшуку — записів “Вас розшукує ТЦК”, “ТЦК та СП 10.08.2025 звернувся до Нацполіції, щоб доставити вас для складання протоколу. Причина: не проходження (відмова від проходження) ВЛК”, “Розшукує ТЦК та СП: порушення військового обліку” а також запису у графі “Причина розшуку” - не проходження (відмова від проходження) ВЛК, запису у графі “Дата початку розшуку” - 10.08.2025; 
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка полягає у не повідомленні органів Національної поліції про відсутність підстав для адміністративного затримання та доставлення ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 видалити з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомості про порушення ОСОБА_1 правил військового обліку та його розшуку — записів “Вас розшукує ТЦК”, “ТЦК та СП 10.08.2025 звернувся до Нацполіції, щоб доставити вас для складання протоколу. Причина: не проходження (відмова від проходження) ВЛК”, “Розшукує ТЦК та СП: порушення військового обліку” а також запису у графі “Причина розшуку” - не проходження (відмова від проходження) ВЛК, запису у графі “Дата початку розшуку” - 10.08.2025; 
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 направити повідомлення органам Національної поліції про відсутність підстав для адміністративного затримання та доставлення ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , у відповідності до вимог п. 79 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року № 1487.
Позовні вимоги мотивовані тим, що, на думку позивача, дії відповідача щодо внесення до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомостей про порушення позивачем правил військового обліку та його розшук є протиправними, оскільки позивача не було притягнуто до адміністративної відповідальності за статтями 210, 210-1 КУпАП, протокол та/або постанова про адміністративне правопорушення відносно позивача не складалися, а отже відсутні передбачені пунктом 20-1 частини 1 статті 7 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» підстави для внесення таких відомостей до Реєстру. Крім того, позивач вважає, що жоден нормативно-правовий акт не наділяє ТЦК та СП повноваженнями зі здійснення розшуку військовозобов`язаних осіб, а перелік персональних і службових даних, що вносяться до Реєстру, відомостей про розшук особи та про звернення ТЦК та СП до Національної поліції не передбачає.
Ухвалою судді від 14.10.2025 року у справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами; відповідачу встановлено 15-денний строк з дня вручення копії цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
Копію ухвали про відкриття провадження у справі від 14.10.2025 та копію позовної заяви з додатками надіслано відповідачу засобами електронного зв`язку за допомогою сервісу «Електронний суд», що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронних листів. Правом подати письмовий відзив на позовну заяву відповідач станом день розгляду справи не скористався, тому суд, керуючись ч. 6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вирішив справу за наявними матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд встановив наступні обставини та відповідні правовідносини.
ОСОБА_1 перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Згідно з відомостями військово-облікового документа, сформованого в електронному кабінеті призовника, військовозобов`язаного, резервіста засобами мобільного застосунку «Резерв+», станом на 06.10.2025 щодо позивача наявні такі дані: категорія обліку - військовозобов`язаний; постанова ВЛК від 14.06.1995 - «непридатний в мирний час, обмежено придатний у воєнний час»; звання - рядовий; ВОС - 901074 (діловодства, діловод); номер у реєстрі «Оберіг» - 080220229340750800017.
Адреса проживання, зазначена позивачем у Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів: АДРЕСА_1 , Јуdџ 90-536, Gdaсska, б. 147A. Дата уточнення даних - 08.03.2025.
Із наявного у матеріалах справи витягу з військово-облікового документа позивача вбачається, що в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів містяться такі відомості: «Порушення правил військового обліку»; «Причина розшуку: Не пройшли (відмовились від проходження) ВЛК»; «Дата початку розшуку: 10.08.2025». В мобільному застосунку «Резерв+» також відображається повідомлення: «ТЦК та СП 10.08.2025 звернувся до Нацполіції, щоб доставити вас для складання протоколу. Причина: Не пройшли (відмовились від проходження) ВЛК».
Не погоджуючись із внесенням до Реєстру зазначених відомостей та зверненням відповідача до Національної поліції, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір, суд керується таким.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Статтею 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України в Україні введено воєнний стан, дія якого неодноразово продовжувалася і триває й нині. Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» оголошено та проведено загальну мобілізацію.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII).
Згідно з частинами 2, 3 статті 1 Закону № 2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України та інших військових формувань. Військовий обов`язок включає, зокрема: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; дотримання правил військового обліку.
Відповідно до частини 1 статті 14 Закону № 2232-XII військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, а також військовозобов`язаних та резервістів. Положення про військово-лікарську експертизу та медичний огляд у Збройних Силах України затверджується Міністерством оборони України.
Згідно зі статтею 35 Закону № 2232-XII військовозобов`язані та резервісти зобов`язані додержуватися встановлених правил військового обліку, які встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року № 1487 затверджено Порядок організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Порядок № 1487).
Відповідно до пункту 1 додатка 2 до Порядку № 1487 призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні, зокрема: перебувати на військовому обліку; з`являтися за викликом до відповідного ТЦК та СП у строки, зазначені у виклику (повістці); проходити медичні огляди.
Законом України від 21.03.2024 № 3621-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист» було скасовано статус «обмежено придатний до військової служби». Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону (із змінами, внесеними Законом України від 12.02.2025 № 4235-IX) громадяни України віком від 25 до 60 років, які були визнані обмежено придатними до військової служби до набрання чинності цим Законом, зобов`язані до 5 червня 2025 року пройти повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби.
Положеннями вказаного Закону встановлено, що такі особи зобов`язані самостійно звернутися до ТЦК та СП (або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного та резервіста) з метою отримання направлення на ВЛК для проходження медичного огляду. Тобто ініціатива у проходженні повторного медичного огляду покладається саме на військовозобов`язану особу, а не на ТЦК та СП.
Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 постановою військово-лікарської комісії від 14.06.1995 був визнаний непридатним в мирний час, обмежено придатним у воєнний час, тобто є саме тією категорією осіб, на яку поширюється обов`язок, передбачений пунктом 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 3621-IX. Позивач на момент 05.06.2025 досяг віку 47 років, що повністю відповідає віковій категорії від 25 до 60 років. До числа осіб, які звільнені від обов`язку повторного проходження ВЛК (особи з інвалідністю), позивач не належить.
Доказів проходження позивачем повторного медичного огляду до 5 червня 2025 року або у строк після цієї дати позивач до суду не надав. У військово-обліковому документі позивача станом на 06.10.2025 інформація про проходження ним повторної ВЛК відсутня, відомості про дату ВЛК - 14.06.1995, тобто такі, що передують набранню чинності Законом № 3621-IX. Відтак, на час внесення до Реєстру оспорюваних позивачем записів (10.08.2025) обов`язок щодо проходження повторного медичного огляду позивачем виконаний не був.
Згідно з пунктом 56 Порядку № 1487 Національна поліція за зверненням районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ та розвідувальних органів (яке має містити прізвище, власне ім`я та по батькові, адресу задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), дату народження, інші дані, передбачені статтею 7 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», підставу (порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку; порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію), унікальний вихідний номер та кваліфікований електронний підпис уповноваженої особи), надісланим у вигляді набору даних шляхом електронної інформаційної взаємодії між Єдиним державним реєстром призовників, військовозобов`язаних та резервістів та єдиною інформаційною системою МВС, здійснює адміністративне затримання та доставлення призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які вчинили адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210, 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, до найближчого районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ.
Відповідно до абзацу 16 пункту 79 Порядку № 1487 районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки звертаються в установленому законом порядку до органів Національної поліції (у разі неможливості складення протоколу про адміністративне правопорушення на місці його вчинення) для доставлення осіб, які скоїли адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210, 210-1 КУпАП, з метою складення протоколів про адміністративні правопорушення, до відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Аналогічна норма закріплена у частині 3 статті 38 Закону № 2232-XII, згідно з якою органи Національної поліції України у встановленому законом порядку зобов`язані за зверненнями ТЦК та СП, органів СБУ доставити до таких ТЦК та СП, органів СБУ осіб, які вчинили адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210, 210-1 КУпАП.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що звернення територіального центру комплектування та соціальної підтримки до органів Національної поліції щодо доставлення особи здійснюється не для застосування адміністративного стягнення (бо таке стягнення накладається лише за результатом розгляду справи про адміністративне правопорушення на підставі складеного протоколу), а саме для забезпечення можливості складання щодо такої особи протоколу про адміністративне правопорушення за статтями 210, 210-1 КУпАП. Тобто звернення відповідача до Національної поліції є передумовою для подальшого вирішення питання про притягнення особи до адміністративної відповідальності, а не наслідком такого притягнення.
Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд. Так, у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 08.09.2022 у справі № 300/1263/22 (провадження № К/990/15867/22) сформовано правову позицію, що обов`язок військовозобов`язаної особи з`явитися за викликом до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки встановлений не оскаржуваною позивачем повісткою, а Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», у частині 1 статті 1 якого зазначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Застосовуючи зазначений правовий висновок у спірних правовідносинах, суд зазначає, що обов`язок позивача, як обмежено придатної до військової служби особи у віковій категорії від 25 до 60 років, пройти повторний медичний огляд до 5 червня 2025 року, встановлений безпосередньо Законом, а не повісткою чи іншим індивідуальним рішенням ТЦК та СП. Невиконання цього встановленого Законом обов`язку є об`єктивною підставою для констатації факту порушення позивачем правил військового обліку.
Щодо доводів позивача про те, що дії відповідача із внесення до Реєстру відомостей про порушення правил військового обліку є протиправними з огляду на відсутність протоколу та/або постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, суд зазначає таке.
Позивач помилково ототожнює факт об`єктивно існуючого порушення правил військового обліку (як юридичного факту-стану невиконання встановлених Законом вимог) із притягненням особи до адміністративної відповідальності за статтями 210, 210-1 КУпАП (як процедурою застосування заходу державного примусу).
Дійсно, пунктом 20-1 частини 1 статті 7 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» передбачено, що до персональних даних призовника, військовозобов`язаного та резервіста належать, зокрема, відомості про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтями 210, 210-1 КУпАП (дата, номер, короткий зміст протоколу та/або постанови про адміністративне правопорушення).
Однак, як вірно вказує відповідач, зазначена норма регулює внесення до Реєстру відомостей про вже застосовані до особи заходи адміністративної відповідальності - після складення протоколу та/або винесення постанови. Це не означає, що єдиною підставою для відображення в Реєстрі факту порушення особою правил військового обліку є саме притягнення до адміністративної відповідальності. Реєстр як інформаційно-комунікаційна система, призначена для збирання, зберігання, обробки та використання даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів (стаття 1 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів»), забезпечує ведення військового обліку громадян України, що включає, зокрема, фіксацію об`єктивних фактів дотримання чи недотримання особою вимог законодавства про військовий обов`язок.
Більше того, саме порушення особою правил військового обліку є тією юридичною підставою, з якою пункт 56 Порядку № 1487 пов`язує право та обов`язок відповідного ТЦК та СП звернутися до Національної поліції про адміністративне затримання і доставлення такої особи. Якщо погодитися з позицією позивача про те, що звернення до поліції є правомірним лише після притягнення особи до адміністративної відповідальності, то сама процедура, передбачена пунктом 56 Порядку № 1487, виявиться позбавленою сенсу: адже метою доставлення особи є саме можливість складення протоколу та подальшого вирішення питання про притягнення до відповідальності, а не виконання вже постановленого рішення про застосування стягнення.
Отже, наявність у Реєстрі запису «Порушення правил військового обліку» та зазначення причини «не пройшли (відмовились від проходження) ВЛК» у даному випадку відображає об`єктивно існуючий стан речей - невиконання позивачем встановленого Законом № 3621-IX обов`язку щодо повторного проходження ВЛК до 5 червня 2025 року, - і не залежить від наявності постанови про адміністративне правопорушення.
При цьому суд звертає увагу позивача на те, що в межах розгляду цієї справи позивачем не наведено та не доведено жодних обставин, які б ставили під сумнів сам факт невиконання ним обов`язку, передбаченого пунктом 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 3621-IX. Зокрема, позивач не надав ані доказів проходження повторної ВЛК, ані доказів неможливості її проходження з поважних причин (отримання інвалідності, наявність документально підтверджених перешкод, оформлення відстрочки тощо). Перебування позивача за кордоном (у м. Лодзь, Республіка Польща) само по собі не звільняє його від виконання обов`язку щодо повторного проходження ВЛК, встановленого Законом, а лише може зумовлювати специфічні форми його виконання (зокрема, через електронний кабінет).
Щодо доводів позивача про те, що жоден нормативно-правовий акт не наділяє ТЦК та СП повноваженнями зі здійснення розшуку військовозобов`язаних осіб, суд зазначає таке.
У контексті спірних правовідносин термін «розшук», який відображається у мобільному застосунку «Резерв+», не може ототожнюватися із кримінально-процесуальним розшуком (наприклад, оголошенням особи у розшук у межах кримінального провадження за ухилення від мобілізації за статтею 336 КК України), а є відображенням факту того, що відповідно до Порядку № ІНФОРМАЦІЯ_4 звернувся до Національної поліції з метою забезпечення доставлення такої особи для складення протоколу про адміністративне правопорушення. Тобто запис «Вас розшукує ТЦК» у застосунку «Резерв+» є інформаційним відображенням наявного звернення ТЦК та СП до Національної поліції в порядку, передбаченому абзацом 3 пункту 56 Порядку № 1487, і не означає, що ТЦК та СП самостійно здійснює розшук особи.
Сам по собі такий запис не покладає на позивача жодних додаткових обмежень понад тих, що випливають із відповідного звернення до Національної поліції, та не позбавляє позивача можливості у будь-який момент самостійно з`явитися до ТЦК та СП для усунення причини, що зумовила таке звернення (зокрема, шляхом проходження повторної ВЛК).
Щодо доводів позивача про те, що відомості про звернення ТЦК та СП до Національної поліції не передбачені у переліку даних, що вносяться до Реєстру (статті 7, 8 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів»), суд зазначає, що електронна інформаційна взаємодія між Єдиним державним реєстром призовників, військовозобов`язаних та резервістів та єдиною інформаційною системою МВС, у тому числі автоматичне формування звернень за наслідком виявлення порушень правил військового обліку, прямо передбачена пунктом 56 Порядку № 1487. Інформаційне відображення такої взаємодії у військово-обліковому документі позивача, який формується засобами мобільного застосунку «Резерв+», не є тотожним внесенню окремих даних до Реєстру з порушенням приписів статей 7, 8 названого Закону. Більше того, наявність такого інформування у застосунку «Резерв+» є необхідною гарантією прав військовозобов`язаної особи, оскільки забезпечує її обізнаність про наявність звернення ТЦК до поліції та про можливість вживати заходів для усунення підстав такого звернення.
Окремо суд враховує також аспект суспільного інтересу та обставин особливого періоду. В Україні з 24 лютого 2022 року триває воєнний стан, оголошено та проводиться загальна мобілізація. У таких умовах своєчасне та повне виконання громадянами обов`язків, пов`язаних із військовим обліком, є не лише юридичним, а й конституційним обов`язком кожного громадянина України (стаття 65 Конституції України). Тлумачення Закону, на яке посилається позивач, фактично призвело б до того, що особи, які не виконують встановлені Законом обов`язки щодо військового обліку, користувалися б тим самим правовим становищем, що і добросовісні військовозобов`язані, - лише з тієї підстави, що з ними з об`єктивних причин не може бути складено протокол про адміністративне правопорушення (зокрема, у зв`язку з перебуванням за кордоном). Така інтерпретація суперечила б принципам справедливості та рівності перед законом, а також самому завданню Реєстру - забезпеченню достовірного військового обліку.
Щодо посилань позивача у позовній заяві на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.06.2025 у справі № 160/8605/25, від 16.06.2025 у справі № 160/10576/25 та рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 10.06.2025 у справі № 280/2203/25, суд зазначає, що згідно з частиною 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Натомість рішення інших судів першої інстанції не є для цього суду обов`язковими і оцінюються з урахуванням конкретних обставин кожної справи. Жодна з наведених позивачем справ за фактичними обставинами не є тотожною даній справі (зокрема, у частині наявності у позивача статусу «обмежено придатний» та невиконання обов`язку, встановленого Законом № 3621-IX щодо повторної ВЛК до 05.06.2025).
При цьому суд звертає увагу, що практика інших судів першої інстанції, на яку фактично спирається аргументація позивача, переважно стосується випадків, у яких саме порушення особою правил військового обліку не доведено по суті: коли особа уточнила персональні дані, мала чинну відстрочку, не отримувала повісток належним чином, успішно пройшла ВЛК тощо. У даній же справі сам факт невиконання позивачем встановленого Законом обов`язку щодо повторного проходження ВЛК до 05.06.2025 належними доказами не спростовано.
Таким чином, оспорювані позивачем дії відповідача щодо внесення до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомостей про порушення позивачем правил військового обліку, а також звернення відповідача до Національної поліції відповідно до пункту 56 Порядку № 1487 здійснені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, відтак не є протиправними.
За відсутності підстав для визнання протиправними основних дій відповідача, відсутні також підстави і для задоволення похідних від цих вимог позовних вимог, а саме: про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо неповідомлення органів Національної поліції про відсутність підстав для адміністративного затримання та доставлення позивача; про зобов`язання видалити з Реєстру оспорювані записи; а також про зобов`язання направити повідомлення Національній поліції про відсутність підстав для адміністративного затримання. Адже зазначені вимоги є логічним наслідком встановлення протиправності первинних дій відповідача, у визнанні протиправними яких суд позивачу відмовляє.
Окремо суд зазначає, що пункт 79 Порядку № 1487, на який посилається позивач у четвертій позовній вимозі, регулює порядок звернень ТЦК та СП до Національної поліції, а не порядок «зворотного» інформування поліції про відсутність підстав для затримання. Чинним законодавством обов`язку ТЦК та СП самостійно інформувати органи Національної поліції про закінчення строків притягнення до адміністративної відповідальності (як підставу для нібито «відкликання» звернення) не встановлено. Подібну правову позицію було сформовано, зокрема, у рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 10.06.2025 у справі № 380/4799/25, в якому суд, відмовляючи у задоволенні аналогічних позовних вимог, зазначив, що чинними нормативно-правовими актами не передбачено анулювання звернень ТЦК та СП до Національної поліції у зв`язку із закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності, оскільки прийняття рішень за результатами розгляду справ про адміністративне правопорушення (у тому числі їх закриття на підставі статті 247 КУпАП) належить до повноважень органу, що веде провадження, а не до повноважень ТЦК та СП.
Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У даній справі відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів правомірність своїх дій із внесення до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомостей про порушення позивачем правил військового обліку, а також правомірність звернення до Національної поліції. Натомість позивач не довів, що оспорювані ним дії відповідача суперечать вимогам Конституції та законів України, а також не довів, що такі дії порушують його права, свободи чи інтереси у спосіб, відмінний від відображення об`єктивно існуючого факту невиконання ним установленого Законом обов`язку.
У пункті 30 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001 ЄСПЛ вказав, що рішення судів повинні достатньою мірою містити мотиви, на яких вони базуються, для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Цей обов`язок суд виконав, навівши вище мотиви, з яких він дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову.
З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.
В силу приписів статті 139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 2, 8– 10, 14, 72– 79, 90, 139, 159, 162, 241– 246, 250, 261, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, –

в и р і ш и в:

у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з врахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя  Желік О.М.