Справа № 462/8386/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М. 
Провадження № 22-ц/811/896/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 травня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Шандри М.М.
суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.
секретаря: Чижа Л.М.
за участю: представника відповідачів – ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 28 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю України, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у місті Львові, Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , про знесення самовільного будівництва, усунення перешкод в користуванні гаражем та усунення перешкод у користуванні земельними ділянками за їх цільовим призначенням,
ВСТАНОВИЛА:
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до  ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просили:визнати: недійсним повідомлення про початок будівельних робіт № ЛВ062130510740 та застосувати наслідки його недійсності; визнати будівництво прибудови, що проводить ОСОБА_5 до індивідуального будинку, що розміщений на земельній ділянці у АДРЕСА_1 , яка позначена у технічному паспорті на присадибний житловий будинок по АДРЕСА_1 від 23.12.2013 «літ. А’’-1», – самочинним будівництвом, що проведене з порушенням вимог ДБН 360-92**; таким, що впливає на обов`язки, порушує права та інтереси ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зокрема передбачені ДБН 360-92**; визнати не можливістю проведення перебудови відповідачем цієї самовільно побудованої прибудови до будинку у відповідності до норм ДБН 360-92**; визнати такими, що порушують правила добросусідства, передбачені ст. 103 Земельного кодексу України, дії ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , як землевласників домоволодіння по АДРЕСА_1 в частині переміщення та самочинного будівництва паркану між присадибними земельними ділянками по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , а сам паркан таким, що створює перешкоди ОСОБА_2 щодо користування гаражем, що розміщений на земельній ділянці по АДРЕСА_2 , що позначений у технічному паспорті на присадибний житловий будинок по АДРЕСА_1 від 12.06.2012 «літ.В» та унеможливив заїзд (виїзд) автомобілями, що належать ОСОБА_2 у вказаний гараж; визнати дії ОСОБА_5 в частині руйнування паркана між присадибними ділянками по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 такими, що створюють перешкоди у користуванні вказаним парканом; зобов`язати ОСОБА_5 знести самочинно збудовану ним прибудову до індивідуального будинку, що розміщений на земельній ділянці у АДРЕСА_1 , яка позначена у технічному паспорті на присадибний житловий будинок по АДРЕСА_1 від 23.12.2013 «літ. А’’-1»; зобов`язати ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , як землевласників домоволодіння по АДРЕСА_1 , усунути перешкоди у користуванні гаражем, який розміщений на земельній ділянці по АДРЕСА_2 , що позначений у технічному паспорті на присадибний житловий будинок по АДРЕСА_1 від 12.06.2012 «літ.В» та належать ОСОБА_2 шляхом знесення існуючого самочинно збудованого паркану між присадибними земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , та зміни конфігурації меж між земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , чим забезпечити належну ширину проїзду, яка необхідна для заїзду (виїзду) автомобілями в означений гараж, та користування позивачем ним за його цільовим призначенням (для утримання та зберігання автотранспорту); надати дозвіл ОСОБА_3 на відновлення паркану між присадибними земельними ділянками по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 у місці у якому такий стояв до початку проведення ОСОБА_5 будівництва прибудови до індивідуального будинку, що розміщений на земельній ділянці у АДРЕСА_1 , яка позначена у технічному паспорті а присадибний житловий будинок по АДРЕСА_1 від 23.12.2013 «літ. А’’-1».
В обґрунтування своїх вимог покликаються на те, що відповідачами ведеться будівництво нового індивідуального житлового будинку без належним чином розробленого та затвердженого проекту, з істотним порушенням будівельних норм і правил, без дотримання архітектурних, будівельних, санітарних та екологічних та інших норм та правил. Інспекцією ДАБК винесено припис від 10.07.2013 №64/07, яким ОСОБА_5 зобов`язано в 60-ти денний термін з дня його отримання, з метою усунення правопорушень містобудівного законодавства, знести об`єкт самочинного будівництва. Відповідач з самого початку добровільно відмовлявся виконати вимоги припису, неправомірно використав підроблений документ та продовжує будівельні роботи. Окрім цього, відповідачі самовільно, без належно затвердженого проекту збудували паркан між присадибними земельними ділянками по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 та звузили ширину існуючого внутрішнього проїзду, що розташований на території присадибної земельної ділянки АДРЕСА_1 між вказаним парканом та « ОСОБА_19 » позначеним на плані земельної ділянки у «Технічному паспорті на буд. АДРЕСА_1 » літерою «а-1» до ширини (1,70м), яка менша ніж ширина легкового автомобіля, чим створили перешкоди в користуванні гаражем, що розміщений на території присадибної земельної ділянки АДРЕСА_1 та позначеній на плані у технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 від 12.06.2012 – літерою «В». На підставі наведеного просили позов задовольнити.
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 28.01.2025 у задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_2 – відмовлено.
Рішення суду оскаржила  ОСОБА_2 , подавши апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що відповідачами ведеться будівництво нового індивідуального житлового будинку, без належним чином розробленого та затвердженого проекту, з істотним порушенням будівельних норм і правил, без дотримання архітектурних, будівельних, санітарних та екологічних та інших норм та правил. Окрім цього, таке будівництво суттєво звужує можливість використання належних їм земельних ділянок за їх цільовим призначенням, оскільки повинне проводитись з урахуванням відстаней до будівель, які незаконно будують відповідачі на території домоволодіння по АДРЕСА_1 у відповідності до вимог протипожежної безпеки, що суттєво звужує їхні права на забудову їхніх земельних ділянок. Окрім цього, інспекцією ДАБК винесено припис від 10.07.2013 №64/07, яким ОСОБА_5 зобов`язано в 60-ти денний термін з дня його отримання, з метою усунення правопорушень містобудівного законодавства, знести об`єкт самочинного будівництва. Відповідач з самого початку добровільно відмовлявся виконати вимоги припису, неправомірно використав підроблений документ та продовжує будівельні роботи. Окрім цього, відповідачі самовільно, без належно затвердженого проекту збудували паркан між присадибними земельними ділянками на АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 так, що звузили ширину існуючого внутрішнього проїзду, що розташований на території присадибної земельної ділянки АДРЕСА_1 між вказаним парканом та « ОСОБА_19 » позначеним на плані земельної ділянки у «Технічному паспорті на буд. АДРЕСА_1 » літерою «а-1» до ширини (1,70м), яка менша ніж ширина легкового автомобіля, чим створили перешкоди в користуванні гаражем, що розміщений на території присадибної земельної ділянки АДРЕСА_1 та позначеній на плані у технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 від 12.06.2012 – літерою «В». 
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким: «визнати у зв`язку з недодержанням в момент подачі ОСОБА_5 як стороною правочину (повідомлення про початок будівельних робіт вважаю правочином) у ІДАБК у Львівській області, яке 20.02.2013 було зареєстроване за № ЛВ062130510740, вимог, що встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, як підстави недійсності правочину – оспорюваного позивачем повідомлення про початок будівельних пробті № ЛВ 062130510740 недійсним та застосувати наслідки його недійсності. Зобов`язати ОСОБА_5 знести самочинно збудовану ним прибудову до індивідуального будинку, що розміщений на земельній ділянці у АДРЕСА_1 , яка позначена у технічному паспорті на присадибний житловий будинок по АДРЕСА_1 від 23.12.2013 «літ. А’’-1»; зобов`язати ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , як землевласників домоволодіння по АДРЕСА_1 , усунути перешкоди у користуванні гаражем, який розміщений на земельній ділянці по АДРЕСА_2 , що позначений у технічному паспорті на присадибний житловий будинок по АДРЕСА_1 від 12.06.2012 «літ.В» та належать ОСОБА_20 , шляхом знесення існуючого самочинно збудованого паркану між присадибними земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , та зміни конфігурації меж між земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , чим забезпечити належну ширину проїзду, яка необхідна для заїзду (виїзду) автомобілями в означений гараж, та користування позивачем ним за його цільовим призначенням (для утримання та зберігання автотранспорту)».
Від відповідачів надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу.
У судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідачів – ОСОБА_1 заперечив проти задоволення апеляційної скарги. Інші учасники справи у судове засідання апеляційної інстанції не з`явились, про причини неявки суду не повідомили, хоча була належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, тому їх неявка, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за їх відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.
Судом встановлено, що сторони у справі є суміжними землевласниками, між якими виник спір щодо порушення правил добросусідства.
Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії ЯИ №845204, виданого на підставі ухвали Львівської міської ради від 16.02.2009 №2365, земельна ділянка площею 0,0644 га для обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 . Згідно з описом зовнішніх меж земельної ділянки, така від літери Г до Д межує із землекористувачем буд. АДРЕСА_1 . Також ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить житловий будинок із сараєм під літерою «Б» на цією адресою.
Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЛВ №092260 від 15.03.2004, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 належить на праві власності земельна ділянка по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0629 га, кадастровий номер 4610136300:06:018:0032, цільове призначення котрої є обслуговування житлового будинок АДРЕСА_1 .
Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13.01.2016, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної спільної часткової власності належить ОСОБА_5 . 
Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ЛВ №002090, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за 3-3 №915, виданого на підставі ухвали Львівської міської ради народних депутатів від 28.09.2000 №796, земельна ділянка площею 0,0592 га для обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_7 та ОСОБА_20 , правонаступниками якої є ОСОБА_21 та ОСОБА_2 .. Згідно з описом зовнішніх меж земельної ділянки, така від літери А до Б межує зі землекористувачем буд. АДРЕСА_1 .
З матеріалів інвентаризаційних справ на будинковолодіння АДРЕСА_3 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 та АДРЕСА_4 , вбачається, що по межі земельних ділянок вказаних будинковолодінь з 80-х років знаходиться металева огорожа.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з статтею 15 ЦК України об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
У статті 13 Конституції України визначено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
Згідно з частинами першою – третьою, п`ятою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
У частинах першій та другій статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно зі статтею 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень порушень його права власності від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлених судом перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.
Відповідно до пунктів «г» та «е» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних із встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.
Згідно з частинами першою та другою статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, за яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).
Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Відповідно до частини другої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Підставою для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні власністю є встановлення сукупності певних обставини, а саме: наявність у позивача права власності на майно та наявність перешкод у можливості користування ним своєю власністю. Таким чином, відповідачем за негаторним позовом є лише та особа, яка перешкоджає позивачу у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю, а підставою мають бути посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Отже, право власності як абсолютне право має захищатися лише у разі доведення самого факту порушення.
Такий висновок Верховний Суд виклав у постанові від 27.11.2024 у справі № 701/638/22.
Звертаючись до суду із позовними вимогами, які стосуються самочинного, на думку позивачів, паркану між присадибними земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , позивачі покликалися на те, що такий паркан створює ОСОБА_2 перешкоди у користуванні гаражем, що розміщений на земельній ділянці АДРЕСА_2 .
Вирішуючи спір у цій частині позовних вимог, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до частин першої, сьомої, восьмої, дванадцятої статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Винесення в натурі (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Згідно з частинами першою, другою, шостою ст. 106 ЗК України спосіб закріплення спільних меж між земельними ділянками визначається за згодою власників таких земельних ділянок. Межовими знаками можуть бути природні чи штучні споруди і рубежі (річки, струмки, канали, лісосмуги, рослинні смуги, дерева, стежки, рівчаки, стіни, паркани, огорожа, шляхові споруди, бетонні або металеві стовпи, плити, моноліти, камені, інші споруди і рубежі), що збігаються із межею земельної ділянки або спеціально встановлюються на ній. Власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані дотримуватися меж земельних ділянок.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 – земельної ділянки по АДРЕСА_1 , а відповідачам ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на праві власності належить земельна ділянка по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0629 га, кадастровий номер 4610136300:06:018:0032. При цьому лише земельна ділянка відповідачів є сформованою із внесенням інформації про неї до Державного земельного кадастру.
З матеріалів інвентаризаційних справ на будинковолодіння АДРЕСА_3 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 та АДРЕСА_4 , вбачається, що по межі земельних ділянок вказаних будинковолодінь з 80-х років знаходиться металева огорожа.
Суд першої інстанції за клопотанням позивачів двічі призначав у справі комплексну інженерно-технічну експертизу, на вирішення якої, серед іншого, було постановлено питання щодо відповідності фактичних меж (А–Д) земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 , межі А–Д, зазначеній у Державному акті на право приватної власності на землю серії IV-ЛВ №002090, виданому ОСОБА_7 та ОСОБА_20 , а також щодо визначення на якій саме земельній ділянці (за адресою АДРЕСА_1 чи АДРЕСА_2 ) встановлено стовпчики та огорожу (паркан із гофрованої металевої бляхи), що розмежовує ці земельні ділянки.
Однак вказані експертизи залишилася без виконання у зв`язку з нездійсненням позивачами оплати вартості проведення експертизи та невиконанням позивачами клопотання експерта про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що позивачка ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів, які б беззаперечно вказували на знаходження на її земельній ділянці паркану відповідачів, та вчинення останніми перешкод у користуванні належним їй гаражем, а тому у задоволенні цих вимог слід відмовити.
Колегія суддів звертає увагу, що самі по собі посилання позивачки ОСОБА_2 на відсутність достатньої ширини заїзду до гаража не може обґрунтовувати знесення паркану та зміну конфігурації меж між земельними ділянками, а вирішення цього питання можливо шляхом встановлення відповідного сервітуту.
Крім цього, суд першої інстанції встановив, що саме самовільним влаштуванням тамбура під літ. а-1 до будинку під літ. А-1, а пізніше самовільним будівництвом гаража під літ. «В» за адресою: АДРЕСА_2 було зменшено ширину проїзду від межі (визначеної парканом) земельної ділянки будинковолодіння АДРЕСА_5 .
Щодо позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_5 знести самочинно збудовану ним прибудову до індивідуального будинку, що розміщений на земельній ділянці у АДРЕСА_1 , колегія суддів виходить з такого.
Згідно з частиною третьою статті 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані, або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Під істотним порушенням будівельних норм і правил необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність.
Відповідно до статті 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 ЦК України). Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки, з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України.
Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 у справі № 725/5630/15-ц (провадження № 14-341цс18) зазначила, що при вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо. Під істотним порушенням будівельних норм і правил необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини, тощо.
Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.
Європейській суд з прав людини у рішенні від 21.01.2016 у справі Ivanova and Cherkezov v. Bulgaria, заява № 46577/15, роз`яснив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
З урахуванням предмета і підстав позову позивач зобов`язаний довести не лише факт самочинного будівництва, а й порушення його прав як власника таким самочинним будівництвом та обґрунтованості захисту його прав лише у такий спосіб, як знесення (наприклад, неможливість проведення перебудови об`єкта).
Звертаючись до суду з цими позовними вимогами, позивачі посилалися на те, що прибудова до будинку по АДРЕСА_1 збудована із порушенням закону та у зв`язку із його будівництвом порушено права позивача ОСОБА_2 .
Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення цих вимог з огляду на таке. 
З акту проведення перевірки №64/07-3 від 10.07.2013 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_5 розпочав будівництво індивідуального житлового будинку. Будівництво будинку розпочато на підставі повідомлення про початок виконання будівельних робіт, що зареєстроване в інспекції ДАБК у Львівській області за №ЛВ062130510740 відповідно до Порядку виконання будівельних робіт затвердженого постановою КМУ №466 від 13.04.2011 на підставі інформації зазначеної замовником.
10.07.2013 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області винесено припис №64/07-з про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, згідно з яким ОСОБА_5 зобов`язано у 60-ти денний термін знести об`єкт самочинного будівництва – фундамент індивідуального нового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
16.07.2013 Інспекцією ДАБК у Львівській області винесено постанову № 1ф-240-ф у справі про адміністративне правопорушення та притягнуто до відповідальності гр. ОСОБА_5 за внесення недостовірних даних у повідомлення про початок будівельних робіт з будівництва індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 та початок будівельних робіт без виготовлення проектної документації або ж будівельного паспорта та влаштування фундаменту будинку на відстані 1,3 м від господарської будівлі на суміжній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_4 .
Із заяви ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , посвідченої 24.07.2013 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шахрай С.О., вбачається, що ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , що діє від імені ОСОБА_16 , дали згоду на будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на відстані не менше 1 метра від господарської будівлі, позначеної в технічному паспорті літерою «Б» (сарай), що належить до будинку АДРЕСА_4 , де співвласниками є ОСОБА_23 та ОСОБА_16 (Т.5 а.с.42).
Постановою Вищого адміністративного суду України від 23.07.2015 у справі № 813/9191/13-а (провадження № К/800/15479/15) визнано протиправним та скасовано припис Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області №64/07-з від 10.07.2013.
Відповідно до звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об`єкту, розробленого ФОП ОСОБА_25 , за результатами проведення технічного обстеження об`єкта «Житлового будинку після реконструкції житловою прибудовою А’’-1 та надбудовою мансарди по АДРЕСА_1 », що знаходиться у власності ОСОБА_5 , будівельним об`ємом 1846,0 м. куб. встановлено його відповідність вимогам надійності і безпечної експлуатації і можливість його безпечної експлуатації (мат. справи №462/2686/14-ц).
Отже, судом встановлено, що будівництво спірної прибудови проведено відповідачами на належній їм на праві власності земельній ділянці та в межах її кадастрової межі, а припис Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю № 64/07-з від 10.07.2013 скасований у встановленому законом порядку судовим рішенням, яке набрало законної сили.
Водночас, позивачами не доведено належними та допустимими доказами, що будівництво відповідачами прибудови відбулось з істотним порушенням будівельних норм і правил, а призначена судом експертиза з цього приводу залишилась не виконаною. Також позивачами не доведено, що розташування такої прибудови створює їм перешкоди у користуванні їхніми земельними ділянками чи обмежує їх у праві володіння та користування земельними ділянками. До того ж позивачі не обґрунтували необхідності захисту своїх прав шляхом знесення цієї будівлі, а призначена судом експертиза, на вирішення якої було поставлено питання щодо можливості проведення перебудови спірної прибудови, залишилася невиконаною, у зв`язку з неоплатою позивачами вартості проведення такої. Тому колегія суддів погоджується із висновком районного суду про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.
У статті 16 ЦК України визначені загальні способи захисту цивільних прав та інтересів. Ці способи захисту є універсальними для всіх правовідносин та можуть бути застосовані особою для врегулювання спірних правовідносин. Застосовувані способи захисту цивільних прав мають відповідати характеру спірних правовідносин та природі спору, що існує між сторонами.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц та ін.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі №331/6927/16-ц, обраний спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав та інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. 
На підставі вищезазначеного, колегія суддів доходить до висновку, що позовні вимоги
про визнання недійсним повідомлення про початок будівельних робіт, визнання будівництва прибудови – самочинним будівництвом, що проведене з порушенням вимог ДБН та таким, що впливає на обов`язки, порушує права та інтереси позивачів, не є ефективним способом захисту порушених прав позивачів та задоволення таких вимог не призведе до відновлення наявних суб`єктивних прав, які, на думку позивачів, порушені відповідачами, а тому у задоволенні таких слід відмовити.
Доводи апеляційної скарги правильних висновків районного суду не спростовують. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
ОСОБА_3 не оскаржувала рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про визнання дії ОСОБА_5 в частині руйнування паркана між присадибними ділянками по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 такими, що створюють перешкоди у користуванні вказаним парканом, та надання дозволу на відновлення паркану між присадибними земельними ділянками по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 , а тому в силу вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України справа в цій частині апеляційним судом не переглядається.
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення – без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 28 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її ухвалення.

Повний текст постанови складено: 08.05.2026

Головуючий  

Судді