ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 червня 2026 року	справа № 380/7902/26	
м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області та зобов`язання вчинити дії.
Обставини справи.
До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами: 
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо не проведення індексації пенсії ОСОБА_1 із застосуванням коефіцієнта збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні за 2019-2021 роки, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії, у розмірі 1,197, 1,0796, 1,115, 1,121;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити з 01.03.2026 індексацію пенсії ОСОБА_1 відповідно до частини другої статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.07.2003 шляхом послідовного збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії, в розмірі 10 846,37 грн. на коефіцієнти збільшення у розмірі 1,197, 1,0796, 1,115, 1,121.
В обґрунтування позовних вимог позивач, ОСОБА_1 , зазначає, що є одержувачем пенсії за віком, яка була призначена та обчислена відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV (далі — Закон № 1058-IV). Позивач стверджує, що під час здійснення щороку процедури індексації пенсійних виплат орган Пенсійного фонду України застосовує звужене та помилкове тлумачення норм чинного законодавства. 
Зокрема, на переконання позивача, відповідач ігнорує імперативні вимоги щодо послідовного та наростаючого збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, який використовується для обчислення пенсії. Такі дії, на думку ОСОБА_1 , призводять до штучного заниження розміру належних їй пенсійних виплат, чим порушуються гарантовані державою права на належний рівень соціального забезпечення та гідні умови життя в старості.
Ухвалою від 28 квітня 2026 року відкрито провадження у цій адміністративній справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. 
Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, у поданому до суду відзиві на позовну заяву позовні вимоги не визнав у повному обсязі. Позиція пенсійного органу ґрунтується на тому, що під час здійснення перерахунків та індексації пенсії позивача він діяв виключно в межах, у спосіб та в порядку, визначених чинним законодавством України. 
Відповідач зазначає, що пенсія позивача перерахована у повній відповідності до вимог Порядку проведення перерахунку пенсій згідно з частиною другою статті 42 Закону № 1058-IV, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 124 від 20.02.2019, а також щорічних постанов Кабінету Міністрів України, якими визначається механізм застосування відповідних коефіцієнтів збільшення. На думку управління, жодних порушень норм права чи прав позивача при проведенні індексації допущено не було.
Суд повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення відповідача, належним чином проаналізувавши доводи сторін, а також провівши системний аналіз норм чинного законодавства України, що регулюють спірні правовідносини
в с т а н о в и в :
Позивач, ОСОБА_1 , перебуває на пенсійному обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та є отримувачем пенсії за віком відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09 липня 2003 року (далі — Закон № 1058-IV). 
Пенсійну виплату позивачу призначено з 17 червня 2022 року.
З матеріалів пенсійної справи позивача, належним чином засвідчені копії якої містяться в матеріалах адміністративної справи, судом встановлено, що при первинному обчисленні розміру пенсії відповідачем застосовано показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії (а саме за 2019– 2021 роки), що на момент призначення (у 2022 році) становив 10 846,37 грн.
При цьому розмір пенсії позивача обчислений пенсійним органом з урахуванням наявного у неї підтвердженого страхового стажу загальною тривалістю 43 роки 9 місяців 10 днів (коефіцієнт страхового стажу — 0,43750) та індивідуального коефіцієнта заробітної плати (доходу) застрахованої особи, який склав 1,16228.
Такий порядок призначення та обчислення пенсійної виплати правомірно застосовано органом Пенсійного фонду на виконання вимог статей 27, 40 Закону № 1058-IV, де середня заробітна плата в Україні за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, є базовим вихідним показником для визначення кінцевого розміру пенсії за формулою: П = Зп Х Кс.
Водночас, згідно з частиною другою статті 42 Закону № 1058-IV, з метою забезпечення належної індексації пенсії щороку з 1 березня проводиться перерахунок раніше призначених пенсій шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії. Розмір та деталізований порядок такого збільшення визначаються у межах бюджету Пенсійного фонду за відповідним рішенням Кабінету Міністрів України.
18 березня 2026 року позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із письмовою заявою. У вказаному зверненні вона просила провести відповідний перерахунок її пенсії шляхом послідовного (наростаючим підсумком) застосування коефіцієнтів збільшення середньої заробітної плати, прямо передбачених постановами Кабінету Міністрів України за попередні роки, а саме: 1,197 (за 2023 рік), 1,0796 (за 2024 рік), 1,115 (за 2025 рік) та 1,121 (за 2026 рік).
За результатами розгляду поданої заяви, листом від 03 квітня 2026 року відповідач відмовив позивачу у проведенні запитуваного перерахунку. Свою відмову пенсійний орган мотивував відсутністю законних правових підстав, зазначивши, що індексація пенсії позивача проведена виключно в межах чинного законодавства (зокрема, згідно з актуальними постановами Кабінету Міністрів України), а застосування всіх попередніх коефіцієнтів індексації наростаючим підсумком до базового показника середньої заробітної плати для пенсій, призначених після 2019 року (зокрема у 2022 році), нормативно-правовими актами не передбачено.
Не погоджуючись із такою позицією пенсійного органу, вважаючи вказану відмову формальною, протиправною та такою, що призводить до штучного заниження розміру пенсійної виплати і грубо порушує конституційне право на належний рівень соціального забезпечення, позивач звернулася до адміністративного суду з цим позовом за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, аргументам сторін та наявним у справі доказам, суд керується такими мотивами та нормами права.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Цей критерій є фундаментальним для оцінки правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень в адміністративному судочинстві.
Статтею 46 Конституції України гарантовано, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі — Закон № 1058-IV).
Згідно з частиною першою статті 27 Закону № 1058-IV, розмір пенсії за віком визначається за формулою: П = Зп х Кс, де: П — розмір пенсії; Зп — заробітна плата (дохід) застрахованої особи, визначена відповідно до статті 40 цього Закону, з якої обчислюється пенсія; Кс — коефіцієнт страхового стажу застрахованої особи, визначений відповідно до статті 25 цього Закону.
Відповідно до частини другої статті 40 Закону № 1058-IV, заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається за формулою: Зп = Зс х (Ск : К), де: Зп — заробітна плата (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії; Зс — середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії.
Частиною другою статті 42 Закону № 1058-IV імперативно встановлено, що для забезпечення індексації пенсії щороку з 1 березня проводиться перерахунок раніше призначених пенсій шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії.
Показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, який застосовується для обчислення пенсії, щороку збільшується на коефіцієнт, що відповідає 50 відсоткам показника зростання споживчих цін за попередній рік та 50 відсоткам показника зростання середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески. Розмір та порядок такого збільшення визначаються у межах бюджету Пенсійного фонду за рішенням Кабінету Міністрів України.
Окрім зазначеного спеціального закону, суд враховує приписи статті 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 № 2017-III, згідно з якою законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо, зокрема, індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін. 
Відповідно до частини другої статті 19 вказаного Закону, державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Також, відповідно до статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 № 1282-XII, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема пенсії. 
Частиною п`ятою цієї ж статті деталізовано, що індексація пенсій проводиться у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, із застосуванням коефіцієнта збільшення, що визначається відповідно до абзаців другого і третього частини другої статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Системний та цільовий аналіз вказаних правових норм у їх сукупності свідчить про те, що законодавцем чітко та безальтернативно визначено об`єкт індексації — це саме показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, який застосовувався при первинному обчисленні (або попередньому перерахунку) пенсії конкретного пенсіонера. Тобто, механізм індексації, законодавчо закріплений у Законі № 1058-IV, вимагає щорічного математичного збільшення (множення) вихідного показника середньої заробітної плати на відповідний єдиний коефіцієнт.
Делегування Кабінету Міністрів України повноважень щодо визначення «розміру та порядку такого збільшення» (абзац четвертий частини другої статті 42 Закону № 1058-IV) стосується виключно процедурних аспектів та встановлення числового значення коефіцієнта на відповідний рік, однак не надає Уряду права змінювати саму формулу індексації, звужувати базу індексації або встановлювати дискримінаційні обмеження для окремих категорій пенсіонерів залежно від року виходу на пенсію.
На виконання вимог статті 42 Закону № 1058-IV Кабінетом Міністрів України було затверджено Порядок проведення перерахунку пенсій (постанова від 20.02.2019 № 124, далі — Порядок № 124). Щороку Уряд приймає відповідні постанови, якими затверджує конкретний розмір коефіцієнта збільшення:
у 2023 році постановою КМУ від 24.02.2023 № 168 такий коефіцієнт встановлено у розмірі 1,197;
у 2024 році постановою КМУ від 23.02.2024 № 185 — у розмірі 1,0796;
у 2025 році постановою КМУ від 25.02.2025 № 209 — у розмірі 1,115;
у 2026 році постановою КМУ від 25.02.2026 № 236 — у розмірі 1,121.
Разом з тим, як встановлено судом, Уряд у вказаних постановах (зокрема, у пунктах 6 постанов № 209 та № 236, а також у відповідних пунктах постанов попередніх років) запровадив так звані «понижуючі» коефіцієнти або фіксовані доплати для пенсій, призначених у 2020– 2025 роках, намагаючись штучно зменшити диспропорції у розмірах пенсій.
Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, керуючись виключно цими підзаконними нормами, при перерахунку пенсії позивача відмовився застосовувати загальні коефіцієнти збільшення до базового показника середньої заробітної плати (10 846,37 грн), а натомість застосував інші розрахункові величини та усічені коефіцієнти. Це призвело до суттєвого та неправомірного заниження загального розміру пенсійної виплати позивача.
Суд наголошує, що відповідно до частини третьої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.
Постанови Кабінету Міністрів України є підзаконними нормативно-правовими актами, які приймаються на основі і на виконання Конституції та законів України. У разі, якщо норма підзаконного акта (в частині застосування звужених коефіцієнтів індексації) суперечить приписам Закону № 1058-IV (який передбачає єдиний порядок збільшення показника середньої заробітної плати), пріоритетному застосуванню підлягають саме норми Закону.
Звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або інших нормативно-правових актів забороняється статтею 22 Конституції України. Відтак, дії відповідача, який віддав перевагу підзаконному акту всупереч прямій нормі Закону, є несумісними з принципом верховенства права та порушують гарантоване статтею 46 Конституції України право позивача на належне пенсійне забезпечення.
Надаючи правову оцінку діям пенсійного органу, суд виходить з фундаментального принципу верховенства права та безумовної пріоритетності закону над підзаконним нормативно-правовим актом.
Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини при прийнятті нових нормативно-правових актів є неприпустимим (стаття 22 Конституції України). Право на пенсійне забезпечення є невід`ємною та ключовою складовою права на соціальний захист, гарантованого статтею 46 Конституції України. Індексація пенсій є законодавчо закріпленим механізмом, покликаним частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг, тобто забезпечити реальну купівельну спроможність та належний життєвий рівень пенсіонерів.
Стаття 42 Закону № 1058-IV містить норми та не передбачає жодних застережень щодо того, що пенсії, призначені впродовж останніх трьох чи чотирьох років, не підлягають повноцінній індексації, або що для них базовий показник середньої заробітної плати індексується за окремими, усіченими чи зменшеними коефіцієнтами. Закон встановлює єдине універсальне правило: показник середньої заробітної плати, який був застосований при обчисленні пенсії, математично збільшується на відповідний коефіцієнт індексації.
Кабінету Міністрів України делеговано повноваження лише визначити числове значення (розмір) цього коефіцієнта на відповідний рік та процедурний порядок збільшення. Проте Уряд не наділений повноваженнями змінювати саму формулу індексації, визначену Законом, шляхом підміни множення базового показника на встановлення фіксованих доплат (по 100 чи 135 грн) або застосування обмежуючих коефіцієнтів залежно від року виходу особи на пенсію.
Суд наголошує, що у разі наявності колізії між нормами Закону (який безальтернативно вимагає множити показник заробітної плати на загальний коефіцієнт) та нормами Постанов Кабінету Міністрів України (які штучно вводять обмеження бази індексації), безумовному застосуванню підлягають саме норми Закону як акта вищої юридичної сили.
Ця правова позиція повністю узгоджується з висновками Верховного Суду. Так, у постанові Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16 квітня 2025 року у справі № 200/5836/24 сформовано обов`язковий для врахування судами правовий висновок.
Згідно з цим висновком, при проведенні перерахунку пенсій, призначених у 2020– 2023 роках, у зв`язку з щорічною індексацією, збільшенню підлягає саме показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії, на загальні коефіцієнти індексації, визначені Урядом для відповідних років, шляхом їх послідовного (наростаючого) множення. Застосування фіксованих доплат чи обмежених коефіцієнтів замість повноцінної індексації базового показника заробітної плати прямо суперечить статті 42 Закону № 1058-IV. 
Застосовуючи вказані норми права та висновки касаційної інстанції до обставин цієї справи, суд констатує, що при первинному призначенні пенсії ОСОБА_1 у 2022 році органом Пенсійного фонду було правомірно застосовано базовий показник середньої заробітної плати в Україні за 2019-2021 роки у розмірі 10 846,37 грн.
Надалі, на виконання вимог частини другої статті 42 Закону № 1058-IV, вказаний базовий показник повинен був бути проіндексований (збільшений) шляхом послідовного математичного множення на загальні коефіцієнти, встановлені Кабінетом Міністрів України для відповідних років, а саме:
З 01.03.2023 — на коефіцієнт 1,197 (відповідно до Постанови КМУ № 168);
З 01.03.2024 — на коефіцієнт 1,0796 (відповідно до Постанови КМУ № 185);
З 01.03.2025 — на коефіцієнт 1,115 (відповідно до Постанови КМУ № 209);
З 01.03.2026 — на коефіцієнт 1,121 (відповідно до Постанови КМУ № 236).
Відмовляючи позивачу у проведенні такого перерахунку та застосовуючи звужене тлумачення пенсійного законодавства, Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області діяло не у спосіб, визначений Законом № 1058-IV, чим допустило протиправні дії та порушило право позивача на отримання пенсії у належному, об`єктивно розрахованому та гарантованому державою розмірі.
Оцінюючи аргументи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, про те, що пенсійний орган діяв на підставі підпунктів 6 пунктів 2 відповідних постанов КМУ (які безпосередньо визначають понижуючі коефіцієнти для пенсій, призначених у певні роки), суд категорично їх відхиляє. Ці підзаконні норми нівелюють саму суть та мету індексації, передбачену законом, і ставлять пенсіонерів, яким пенсія призначена після 2019 року, у нерівне, дискримінаційне становище порівняно з тими, кому пенсія була призначена раніше.
Відповідно до частини третьої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. 
Відтак, у спірних правовідносинах застосуванню підлягають виключно норми статті 42 Закону № 1058-IV.
Щодо дотримання позивачем строків звернення до адміністративного суду, суд зазначає наступне.
Згідно з частиною першою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі — КАС України), позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. 
Частиною другою цієї ж статті визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Предметом позовних вимог у цій справі є зобов`язання відповідача здійснити відповідний перерахунок та виплату пенсії, починаючи саме з 01 березня 2026 року. 
Позивач звернувся до суду в межах визначеного статтею 122 КАС України шестимісячного строку з моменту отримання відмови від пенсійного органу. 
Суд повністю погоджується з обґрунтованою позицією позивача про те, що математичний розрахунок належного та законного розміру пенсії станом на 01.03.2026 об`єктивно неможливий без врахування (наростаючим підсумком) коефіцієнтів збільшення середньої заробітної плати за попередні роки (2023– 2025). 
Показник середньої заробітної плати, який є базою для нарахування пенсії, формується шляхом його щорічного послідовного множення на відповідні коефіцієнти індексації. 
Відтак, вимога про застосування попередніх коефіцієнтів є алгоритмом визначення правильного розміру пенсії на поточний час, а не вимогою про стягнення коштів за минулі періоди. 
Відповідно, строк звернення до суду з цими позовними вимогами позивачем не пропущено.
Відповідно до частини першої статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. 
Згідно з частиною другою статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. При цьому суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною першою статті 5 КАС України закріплено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист. 
За змістом пункту 4 частини другої статті 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності або дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії. Ця норма повністю кореспондується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на ефективний засіб юридичного захисту.
Статтею 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Відповідно до статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частиною першою статті 77 КАС України чітко встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є законними, доведеними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Ефективним способом відновлення порушених соціальних прав є визнання дій відповідача протиправними та зобов`язання його здійснити з 01 березня 2026 року перерахунок та виплату пенсії позивача шляхом послідовного (наростаючого) збільшення базового показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески (10 846,37 грн), на відповідні коефіцієнти збільшення у розмірах 1,197, 1,0796, 1,115 та 1,121.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд застосовує положення частини першої статті 139 КАС України, згідно з якою при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі. 
Оскільки адміністративний позов підлягає задоволенню повністю, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1 065,00 грн підлягає безумовному стягненню на її користь за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області.
Керуючись статтями 2, 5, 9, 72– 77, 90, 122, 139, 241– 246, 250, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
у х в а л и в :
1. Позов задовольнити повністю
2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо не проведення індексації пенсії ОСОБА_1 із застосуванням коефіцієнта збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні за 2019-2021 роки, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії, у розмірі 1,197, 1,0796, 1,115, 1,121.
3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м. Львів, вулиця Митрополита Андрея, будинок 10, ЄДРПОУ 13814885) здійснити з 01 березня 2026 року індексацію пенсії ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) відповідно до частини другої статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.07.2003 шляхом послідовного збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії, в розмірі 10 846,37 грн. на коефіцієнти збільшення у розмірі 1,197, 1,0796, 1,115, 1,121 та провести виплату з урахуванням виплачених сум.
4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м. Львів, вулиця Митрополита Андрея, будинок 10, ЄДРПОУ 13814885) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 1065 (одна тисяча шістдесят п`ять) гривень 00 копійок.
Відповідно до положень статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно з приписами статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складений 24 червня 2026 року.

Суддя Коморний О.І.