25.05.26
22-ц/812/948/26
Провадження № 22-ц/812/948/26 

П О С Т А Н О В А 
іменем України

19 травня 2026 року      м. Миколаїв
справа № 469/657/25
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Тищук Н.О.,
суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,
із секретарем – Колосовою О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
ОСОБА_1 , подану його представником – 
адвокатом Долговим Антоном Геннадійовичем,
на рішення Березанського районного суду Миколаївської області, ухвалене 24 лютого 2026 року суддею Тавлуєм В.В. у приміщенні цього ж суду, (повний текст складено 03 березня 2026 року), у цивільній справі за заявою 
ОСОБА_1 , 
заінтересовані особи: ОСОБА_2 , 
Орган Опіки та піклування Коблівської сільської ради, 
Військова частина НОМЕР_1 , 
про встановлення факту, що має юридичне значення – самостійного виховання та утримання дитини, 
у с т а н о в и в:
1.Описова частина
Короткий зміст вимог позовної заяви
У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеною вище заявою.
Зазначав, що від шлюбних стосунків з ОСОБА_3 має сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Шлюб між подружжям розірвано рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 27.01.2016 року.
З березня 2021 року син проживає з ним через те, що вітчим вчиняв щодо нього домашнє насильство.
З цього часу та станом на 2024 рік неповнолітній ОСОБА_4 навчається в Коблівському ліцеї Коблівської сільської ради Миколаївської області.
Відповідно до наданої ліцеєм характеристики №180 від 03.10.2024 року на учня вже 8 класу, батько бере участь у житті сина, мати дитини взагалі не бере участь у його шкільному житті, не підтримує контактів зі школою, заявником та дитиною.
Довідкою Коблівської сільської ради Миколаївської області від 07.10.2024 року підтверджується, що він дійсно самостійно займається вихованням та повним утриманням дитини. Мати дитини на протязі багатьох років проживає в іншій сім`ї та вихованням дитини не займається.
З 13.09.2022 року заявник призваний до лав ЗС України і на тепер проходить службу у в/ч НОМЕР_2 (один з батальйонів НОМЕР_3 бригади ТрО).
Оскільки заявник виховує дитину самостійно, він має право на звільнення з військової служби на підставі п.3 ч.12 ст.26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу».
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив встановити факт самостійного виховання та утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та визначити місце його проживання з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Також заява подана з метою оформлення документів, необхідних для отримання соціальної допомоги як батьку, що самостійно виховує дитину.
Узагальнені доводи інших учасників
Представник заінтересованої особи - Військової частини НОМЕР_1 проти задоволення заяви заперечував, посилаючись на відсутність правових підстав для її задоволення.
Інші учасники справи участі у її розгляді не приймали, своєї думки стосовно заяви не висловили.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 24 лютого 2026 року у задоволенні заяви відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_2 не позбавлена батьківських прав щодо спільного з заявником сина ОСОБА_4 , отже зобов`язана виконувати обов`язки, які покладаються на неї законодавством України, як на матір дитини. ЇЇ проживання окремо від дитини не свідчить про те, що вона самоусунулась від виховання та утримання дитини. Проживання дитини з батьком не звільняє матір від її обов`язку виховувати та утримувати дитину.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Долгов А.Г., посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалите нове судове рішення, яким задовольнити заяву у повному обсязі.
Узагальнені доводи апеляційної скарги
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно не врахував правові позиції Верховного Суду, викладені у постанові від 02 квітня 2025 року у справі № 127/3622/24 в рамках якої, фактично, розглянуті подібні (аналогічні) правовідносини щодо встановлення факту самостійного виховання малолітньої дитини, де до суду звернулась мати малолітньої дитини, яка проходила військову службу за контрактом і мала намір звільнитись на підставі пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу».
У тій справі Верховний Суд виснував, що факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, зокрема на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право. Факт самостійного виховання дитини матір`ю (батьком) не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку із чим така заява має бути залишена без розгляду.
У статті 26 Закону № 2232-XII встановлено перелік умов, за яких військовослужбовці мають право на звільнення з військової служби. Статтею 26 Закону № 2232-XII передбачено звільнення військовослужбовців з військової служби через сімейні обставини, серед іншого, у разі самостійного виховання військовослужбовцем дитини (дітей) віком до 18 років. 
У подальшому, Законом України від 11 квітня 2024 року № 3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», зміненою частиною дванадцятою статті 26 Закону № 2232-XII, передбачено, що під час дії воєнного стану звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду.
Отже, законодавець уточнив поняття «військовозобов`язані жінки та чоловіки (військовослужбовці), які мають дитину (дітей) віком до 18 років», тобто розширив перелік осіб, які мають право звільнення з військової служби за наведених підстав.
Крім того суд першої інстанції поверхово дослідив той факт, що дитина зазнавала домашнього насильства під час проживання з матір`ю, не врахував бажання дитини проживати разом з батьком, ставлення матері до виконання своїх обов`язків, сумлінність батька у їх виконанні.
Відмова у встановленні юридичних фактів, про які просить Апелянт, не дозволить йому звільнитись з військової служби за сімейними обставинами, що зумовить необхідність проживання неповнолітнього сина разом з матір`ю, її чоловіком та дитиною від іншого шлюбу, що створить ризики для повторних випадків вчинення домашнього насильства по відношенню до нього з боку вітчима або інших осіб, що створить ризики для життя, здоров`я, психологічного стану дитини.
Узагальнені доводи інших учасників 
Відзивів на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходило.
2.Мотивувальна частина
Заслухавши суддю-доповідача, представника заявника адвоката Долгова А.Г., дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Встановлені судом першої інстанції обставини справи
Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 є батьком малолітнього ОСОБА_4 , матір`ю якого є ОСОБА_2 . 
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 27.01.2016 року.
З березня 2021 року син проживає з батьком ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що вітчим вчиняв щодо нього домашнє насильство.
З 13.09.2022 року ОСОБА_1 призваний до лав ЗС України та на час розгляду справи проходить службу в Військовій частині НОМЕР_1 .
Посилаючись на те, що мати дитини ОСОБА_5 самоусунулась від участі у вихованні та утриманні сина, ОСОБА_1 просить визначити місце проживання дитини з ним.
Також заявник посилався на те, що встановлення даного факту необхідно йому для здійснення прав щодо звільнення з військової служби у зв`язку з вихованням неповнолітньої дитини.
Аналогічний спір також розглядався за правилами позовного провадження та рішенням Южного міського суду Одеської області від 10 березня 2025 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання, утримання дитини, та визначення місця проживання. 
При цьому суд дійшов висновку, що проживання одного з батьків окремо від дитини не свідчить про те, що мати самоусунулась від виховання та утримання дитини, а проживання дитини з батьком не звільняє матір від її обов`язку виховувати та утримувати дитину.
Оскільки ОСОБА_2 не позбавлена батьківських прав щодо свого сина ОСОБА_4 , вона зобов`язана виконувати обов`язки, які покладаються на неї, як на матір, вимогами законодавства України, зокрема статтею 150 СК України, а тому за вказаних обставин не можна вважати, що позивач є особою, яка самостійно виховує сина.
З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення Южного міського суду Одеської області від 10 березня 2025 року має преюдиційне значення при вирішенні зазначеної справи, тому у суду відсутні правові підстави для встановлення факту самостійного виховання заявником дитини - ОСОБА_4 , у зв`язку з самоусуненням від його виховання та утримання матір`ю ОСОБА_2 .
Позиція апеляційного суду
Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
У частині першій статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
У СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 зазначила, що доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Відповідно до пункту 4 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У справі, що переглядається, не встановлено обставин, які свідчать, що мати дитини не здатна виконувати свої батьківські обов`язки чи позбавлена у визначений законом спосіб можливості здійснення своїх батьківських прав стосовно дитини.
Встановивши відсутність належних та допустимих доказів самоусунення ОСОБА_6 від виконання батьківських обов`язків, та врахувавши, що проживання матері окремо від дитини не свідчить про те, що вона ухиляється від виховання та утримання дитини, і не звільняє її від батьківських обов`язків, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.
При цьому колегія суддів також враховує, що ОСОБА_1 вже звертався до з позовом про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини до Южного міського суду Одеської області та у задоволенні такого позову йому було відмовлено рішенням цього суду від 10.03.2025 року.
Отже, вирішуючи заяву ОСОБА_1 у цій частині, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. 
Однак апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні зави ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України, окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів. Однак визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення фактів у цьому порядку є те, що встановлення такого факту не повинно бути пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право.
Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право.
Визначення місця проживання дитини з батьком не є тотожним встановленню юридичного факту самостійного виховання дитини у розумінні повного самоусунення матері від своїх обов`язків. Згідно зі статтею 15 Сімейного кодексу України, сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні права та обов`язки (зокрема, обов`язок виховання та утримання дитини) є невідчужуваними. «Невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість добровільної відмови від них або їх припинення лише на підставі фактичного проживання дитини з іншим із батьків.
У постанові від 11.09.2024 року Велика Палата Верховного Суду вказала: якщо метою встановлення факту є отримання певного соціально-правового статусу (зокрема, для відстрочки від мобілізації), то такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами заявника з державою. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою вирішення питань, які мають вирішуватися у спорі з суб`єктом владних повноважень або у спорі про право між батьками щодо виконання ними своїх обов`язків.
Таким чином, оскільки з тексту заяви та доданих матеріалів вбачається, що встановлення факту впливає на права та обов`язки матері дитини та має на меті створення умов для реалізації прав у публічно-правовій сфері, заява ОСОБА_1 в частині визначення місця проживання дитини не підлягала розгляду в порядку окремого провадження, оскільки у даних правовідносинах вбачається спір про право.
При цьому, суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення зазначив, що вимоги ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини не підлягають розгляду в порядку окремого провадження, однак помилково розглянув їх по суті та відмовив у задоволенні заяви у цій частині.
За приписами частини шостої статті 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку письмового провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Отже, оскільки заявлені ОСОБА_1 вимоги про визначення місця проживання сина ОСОБА_4 не підлягають розгляду в порядку окремого провадження, заяву в цій частині вимог слід залишити без розгляду.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).
Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частини шостої статті 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку письмового провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , подана його представником адвокатом Долговим А.Г., підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимоги про визначення місця проживання дитини - скасуванню з залишенням цієї частини вимог без розгляду.
Щодо судових витрат
Згідно із підпунктами "б", "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, оскільки скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині заявлених ОСОБА_1 вимог, апеляційний суд його заяви не задовольняє, понесені ним витрати при розгляді справи судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції, залишаються за його рахунок.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Долговим Антоном Геннадійовичем задовольнити частково.
Рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 24 лютого 2026 року в частині відмови в задоволенні вимоги про визначення місця проживання дитини скасувати та залишити цю вимогу без розгляду.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня ухвалення, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий     Н.О.Тищук

Судді:      В.В.Коломієць

Т.В.Серебрякова

-------------------------------
Повний текст постанови виготовлено 25 травня 2026 року