ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
79014, місто Львів, вулиця Личаківська, 128
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11.06.2026 Справа № 914/512/26 

Суддя Господарського суду Львівської області Мазовіта А.Б., за участю секретаря судового засідання Перейми Х.О., розглянувши матеріали справи

за позовом:	Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз Тепло», м. Київ	
до відповідача:	Фізичної особи-підприємця Пелиньо Олеся Івановича, м. Новояворівськ Львівської обл.	
про:	стягнення 49 854,33 грн.	

Представники сторін:
від позивача: Кіс Н.М. – представник (у режимі відеоконференції);
від відповідача: Пелиньо О.І.; Равлюк Т.І. – адвокат.

Обставини розгляду справи.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз Тепло», м. Київ звернулося до Господарського суду Львівської області із позовною заявою до фізичної особи-підприємця Пелиньо Олеся Івановича, м. Новояворівськ, Львівської обл. про стягнення 50 251,47 грн, а також судового збору.
Матеріалам присвоєно єдиний унікальний номер справи 914/512/26 та передано на розгляд судді Іванчук С.В.
26.02.2026 згідно розпорядження керівника апарату Господарського суду Львівської області №41 «Щодо повторного автоматизованого розподілу справи № 914/512/26», враховуючи Указ Президента України від 24.02.2026 №162/2026, за яким суддю Іванчук С.В. призначено на посаду судді Західного апеляційного господарського суду, а також Рішення зборів суддів Господарського суду Львівської області від 16.12.2025 №8 призначено повторний автоматичний розподіл справи №914/512/26, за результатом проведення якого для розгляду даної справи визначено суддю Мазовіту А.Б.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 27.02.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судових засідань.
11.03.2026 через підсистему «Електронний суд» від фізичної особи-підприємця Пелиньо Олеся Івановича надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засідання з повідомленням (викликом) сторін (вх.№7117/26 від 11.03.2026).
16.03.2026 через підсистему «Електронний суд» від фізичної особи-підприємця Пелиньо Олеся Івановича надійшов відзив на позовну заяву (вх.№7522/26 від 16.03.2026).
Ухвалою суду від 20.03.2026 задоволено клопотання фізичної особи-підприємця Пелиньо Олеся Івановича про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (вх.№7117/26 від 11.03.2026), у зв`язку з чим здійснено перехід до розгляду справи з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання на 06.04.2026.
23.03.2026 через підсистему «Електронний суд» від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз Тепло» надійшла відповідь на відзив (вх.№8185/26 від 23.03.2026)..
27.03.2026 через підсистему «Електронний суд» від фізичної особи-підприємця Пелиньо Олеся Івановича надійшли заперечення на відповідь на відзив (вх.№8816/26 від 27.03.2026).
06.04.2026 через підсистему «Електронний суд» від фізичної особи-підприємця Пелиньо Олеся Івановича надійшли додаткові пояснення у справі (вх.№9541/26 від 06.04.2026).
Ухвалою суду від 06.04.2026 судове засідання відкладено на 30.04.2026.
29.04.2026 через підсистему «Електронний суд» від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз Тепло» надійшли та були зареєстровані такі документи:
- заява про зменшення розміру позовних вимог (вх.№1961/26 від 29.04.2026);
- пояснення у справі (вх.№12079/26 від 29.04.2026).
30.04.2026 через підсистему «Електронний суд» від фізичної особи-підприємця Пелиньо Олеся Івановича надійшли додаткові пояснення у справі (вх.№12186/26 від 30.04.2026).
Ухвалою суду від 30.04.2026 прийнято до розгляду заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз Тепло» про зменшення розміру позовних вимог (вх.№1961/26 від 29.04.2026), подальший розгляд справи здійснюватиметься з урахуванням ціни позову 49 854,33 грн та оголошено перерву в судовому засіданні до 21.05.2026.
21.05.2026 у судовому засіданні оголошено перерву до 01.06.2026.
01.06.2026 у судовому засіданні оголошено перерву до 11.06.2026.
08.06.2026 через підсистему «Електронний суд» від фізичної особи-підприємця Пелиньо Олеся Івановича надійшли додаткові пояснення у справі (вх.№16150/26 від 08.06.2026).
11.06.2026 через підсистему «Електронний суд» від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз Тепло» надійшли заперечення на додаткові пояснення відповідача (вх.№16579/26 від 11.06.2026).
Заяв про відвід суду не поступало.

Суть спору та правова позиція сторін.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ТзОВ «Нафтогаз Тепло» є виконавцем комунальної послуги з постачання теплової енергії на території Новояворівської міської ради Львівської області та надає відповідні послуги споживачам.
Відповідач є власником нежитлового приміщення, розташованого у багатоквартирному житловому будинку, який підключений до системи централізованого теплопостачання. Незважаючи на відокремлення належного відповідачу приміщення від мереж централізованого опалення та використання індивідуальної системи опалення, відповідач відповідно до вимог чинного законодавства не звільняється від обов`язку брати участь у відшкодуванні витрат на опалення місць загального користування, забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем теплопостачання та сплачувати плату за абонентське обслуговування. 
Позивач вказує, що нарахування вартості теплової енергії, спожитої на загальнобудинкові потреби, здійснювалися відповідно до Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» та Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 № 315. 
За твердженням позивача, у період з листопада 2022 року по липень 2025 року відповідачу нараховувалася плата за послуги з постачання теплової енергії на загальнобудинкові потреби та плата за абонентське обслуговування, однак останній свої зобов`язання щодо їх оплати належним чином не виконав, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.
Таким чином, з урахуванням зменшення розміру позовних вимог, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість у загальному розмірі 49 854,33 грн, яка складається з: 45 515,54 грн (у тому числі ПДВ) – заборгованості за послуги з постачання теплової енергії, 1 244,36 грн (у тому числі ПДВ) – заборгованості за абонентське обслуговування, 2 218,23 грн – інфляційних втрат та 876,20 грн – 3% річних.
Відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, вважаючи їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підтверджені належними і допустимими доказами.
По-перше, відповідач зазначає, що частина заявленої до стягнення заборгованості охоплює період листопад 2022 року – лютий 2023 року, щодо якого, на його думку, сплив встановлений законом трирічний строк позовної давності. 
По-друге, відповідач вказує, що позивач не довів належним чином підстави для здійснення нарахувань, оскільки не надав належних доказів фактичного надання послуг з теплопостачання, зокрема документів щодо показників вузла комерційного обліку, журналів обліку теплової енергії, актів введення приладів обліку в експлуатацію, актів приймання-передачі послуг та інших первинних документів, які б підтверджували обсяги фактично спожитої теплової енергії. У зв`язку з цим відповідач вважає недоведеними як сам факт надання послуг, так і розмір заявленої до стягнення заборгованості.
По-третє, відповідач зазначає, що при здійсненні розрахунків позивач безпідставно включив до площі його приміщення неопалюваний підвал площею 156,1 кв.м, що, на думку відповідача, призвело до штучного завищення нарахувань. 
Крім цього, відповідач вважає, що позивач застосував вибірковий підхід до розподілу витрат між співвласниками будівлі, оскільки окремі нежитлові приміщення, які належать Новояворівській міській раді, не включені до розрахунку розподілу теплової енергії, що, на переконання відповідача, спричинило необґрунтоване збільшення його частки витрат.
Окремо відповідач звертає увагу на те, що позивач використовує у своїх розрахунках показники площ, довжин трубопроводів та інші розрахункові величини без належного документального підтвердження їх походження, а також не надає інформації щодо розподілу теплової енергії між усіма співвласниками будинку, що унеможливлює перевірку правильності здійснених нарахувань. 
Відповідач також не погоджується із застосуванням до нього тарифу для комерційних споживачів при нарахуванні плати за опалення місць загального користування, вважаючи, що теплова енергія фактично використовується для забезпечення житлової частини будинку, а тому повинен застосовуватися тариф для населення.
Крім того, відповідач стверджує, що його приміщення технічно не входить до вимірювального контуру вузла комерційного обліку №68449694, оскільки має окреме відгалуження мережі теплопостачання перед зазначеним вузлом обліку. 
У зв`язку з цим відповідач вважає неправомірним здійснення розподілу на нього показників цього вузла комерційного обліку та покладення обов`язку зі сплати витрат, визначених на підставі його показників. 
За таких обставин відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, у зв`язку з чим просить суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.

У процесі розгляду справи суд встановив наступне.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз Тепло» (надалі – позивач/виконавець послуг/товариство) визначено виконавцем комунальних послуг з постачання теплової енергії та з постачання гарячої води на території Новояворівської міської ради Львівської області відповідно до рішення Новояворівської міської ради Львівської області від 19.11.2019 №1119.
Судом встановлено, що тариф на теплову енергію є регульованим та встановлюється органом місцевого самоврядування у визначеному законодавством порядку.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням виконавчого комітету Новояворівської міської ради від 26.01.2022 №26 ТзОВ «Нафтогаз Тепло» затверджено тарифи на послугу з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, які набули чинності з 01 січня 2022 року.
З 23.10.2023 рішенням виконавчого комітету Новояворівської міської ради від 06.12.2023 №672 для ТзОВ «Нафтогаз Тепло» встановлено нові тарифи на послугу з постачання гарячої теплової енергії та постачання гарячої води.
Рішенням виконавчого комітету Новояворівської міської ради від 24.01.2024 №59 для ТзОВ «Нафтогаз Тепло» встановлено тарифи на послугу з постачання теплової енергії та послугу з постачання гарячої води, які введено в дію з 01.01.2024.
З 01.01.2025 набули чинності тарифи на послугу з постачання теплової енергії, затверджені рішенням виконавчого комітету Новояворівської міської ради від 27.11.2024 №852.
Відповідач, як фізична особа-підприємець, є споживачем комунальних послуг з постачання теплової енергії, які надає ТзОВ «Нафтогаз Тепло», та має особовий рахунок №1000039124300. Нежитлове приміщення, що використовується відповідачем для здійснення підприємницької діяльності, розташоване у багатоповерховому житловому будинку за адресою: м. Новояворівськ, вул. Степана Бандери, буд. 2, який приєднаний до системи централізованого постачання теплової енергії та гарячої води.
Судом також встановлено, що на виконання рішення Новояворівської міської ради Львівської області від 19.11.2019 № 1119 позивач упродовж опалювальних сезонів 2022/2023, 2023/2024 та 2024/2025 років забезпечував надання послуги з постачання теплової енергії споживачам у м. Новояворівську.
Подання теплоносія до багатоквартирного житлового будинку №2 по вул. Степана Бандери у м. Новояворівську, в якому розташоване нежитлове приміщення відповідача, підтверджується актами про пуск теплоносія до житлового будинку від 21.11.2022, 27.10.2023 та 31.10.2024, що містяться в матеріалах справи.
Факт споживання теплової енергії у зазначеному будинку підтверджується актами про відпуск теплової енергії від 20.04.2023, 30.04.2024 та 16.04.2025, копії яких долучено до матеріалів справи.
Житловий будинок №2 по вул. Степана Бандери у м. Новояворівську приєднаний до системи централізованого теплопостачання та гарячого водопостачання і оснащений вузлом комерційного обліку теплової енергії марки Ultraheat T550, заводський № 68449694, який встановлено на системі централізованого опалення будинку та здійснює облік обсягу теплової енергії, спожитої будинком для потреб опалення.
Зазначений вузол комерційного обліку прийнятий на комерційний облік та опломбований, що підтверджується актом опломбування приладу комерційного обліку теплової енергії № 272 від 25.08.2020 та актом опломбування № 5856 від 02.10.2023, складеним після проведення чергової метрологічної повірки.
Крім того, технічна справність вказаного приладу підтверджується свідоцтвами про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №21/2917 від 26.07.2019 та № ИИ-01301171023001 від 17.10.2023, копії яких містяться в матеріалах справи.
Як встановлено судом, нежитлове приміщення відповідача від`єднане від системи централізованого постачання теплової енергії та забезпечується індивідуальною системою опалення. Зазначене приміщення є вбудовано-прибудованим та становить невід`ємну частину багатоквартирного житлового будинку №2 по вул. Степана Бандери у м. Новояворівську.
Нарахування відповідачу плати за послугу з постачання теплової енергії за період з листопада 2022 року по квітень 2025 року здійснювалося відповідно до чинних тарифів та з урахуванням положень Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22.11.2018 № 315. 
Зазначені нарахування сформовані виходячи з частки обсягу теплової енергії, що припадає на задоволення загальнобудинкових потреб з опалення.
Крім того, відповідачу здійснювалося нарахування плати за абонентське обслуговування за період з листопада 2022 року по липень 2025 року.
За період з листопада 2022 року по липень 2025 року ФОП Пелиньо О.І. за адресою нежитлового приміщення: м. Новояворівськ, вул. С. Бандери, 2, здійснювалися нарахування плати за послугу з постачання теплової енергії та за абонентське обслуговування постачання теплової енергії. 
Зокрема, у вказаний період позивачем нараховано:
- за листопад 2022 року: 1 935,71 грн (з ПДВ) за послугу з постачання теплової енергії (0,367493 Гкал) та 27,92 грн (з ПДВ) – за абонентське обслуговування;
- за грудень 2022 року: 3 452,13 грн (з ПДВ) за послугу з постачання теплової енергії (0,655386 Гкал) та 27,92 грн (з ПДВ) – за абонентське обслуговування;
- за січень 2023 року: 3 252,68 грн (з ПДВ) за послугу з постачання теплової енергії (0,617519 Гкал) та 27,92 грн (з ПДВ) – за абонентське обслуговування. При цьому у січні 2023 року здійснено перерахунок за листопад-грудень 2022 року на суму 15,87 грн (з ПДВ);
- за лютий 2023 року: 3 318,21 грн (з ПДВ) за послугу з постачання теплової енергії (0,629960 Гкал) та 27,92 грн (з ПДВ) – за абонентське обслуговування;
- за березень 2023 року: 2 807,89 грн (з ПДВ) за послугу з постачання теплової енергії (0,533077 Гкал) та 39,47 грн (з ПДВ) – за абонентське обслуговування;
- за квітень 2023 року: 1 042,45 грн (з ПДВ) за послугу з постачання теплової енергії (0,197909 Гкал) та 39,47 грн (з ПДВ) – за абонентське обслуговування. У цьому ж місяці проведено перерахунок за період листопад 2022 року – березень 2023 року на суму -648,37 грн (з ПДВ);
- за травень–липень 2023 року: щомісячно 39,47 грн (з ПДВ) за абонентське обслуговування;
- за серпень–вересень 2023 року: щомісячно 39,47 грн (з ПДВ) за абонентське обслуговування;
- за жовтень 2023 року: 262,48 грн (з ПДВ) за послугу з постачання теплової енергії (0,080373 Гкал) та 39,47 грн (з ПДВ) – за абонентське обслуговування;
- за листопад 2023 року: 2 325,91 грн (з ПДВ) за послугу з постачання теплової енергії (0,613296 Гкал) та 39,47 грн (з ПДВ) – за абонентське обслуговування, з урахуванням перерахунку на суму 46,57 грн;
- за грудень 2023 року: 2 996,80 грн (з ПДВ) за послугу з постачання теплової енергії (0,682226 Гкал) та 39,47 грн (з ПДВ) – за абонентське обслуговування, з урахуванням перерахунку на суму 638,03 грн;
- за січень 2024 року: 3 250,56 грн (з ПДВ) за послугу з постачання теплової енергії (0,709097 Гкал) та 36,45 грн (з ПДВ) – за абонентське обслуговування, з урахуванням перерахунку на суму -24,22 грн;
- за лютий 2024 року: 2 493,18 грн (з ПДВ) за послугу з постачання теплової енергії (0,560034 Гкал) та 36,45 грн (з ПДВ) – за абонентське обслуговування;
- за березень 2024 року: 2 475,85 грн (з ПДВ) за послугу з постачання теплової енергії (0,579075 Гкал) та 36,45 грн (з ПДВ) – за абонентське обслуговування;
- за квітень 2024 року: 79,18 грн (з ПДВ) за послугу з постачання теплової енергії (0,019109 Гкал) та 36,45 грн (з ПДВ) – за абонентське обслуговування, з урахуванням перерахунку на суму -0,03 грн;
- за травень–жовтень 2024 року: щомісячно 36,45 грн (з ПДВ) за абонентське обслуговування;
- за листопад 2024 року: 2 847,64 грн (з ПДВ) за послугу з постачання теплової енергії (0,587318 Гкал) та 36,45 грн (з ПДВ) – за абонентське обслуговування;
- за грудень 2024 року: 2 995,60 грн (з ПДВ) за послугу з постачання теплової енергії (0,606801 Гкал) та 36,45 грн (з ПДВ) – за абонентське обслуговування;
- за січень 2025 року: 3 353,90 грн (з ПДВ) за послугу з постачання теплової енергії (0,592432 Гкал) та 42,94 грн (з ПДВ) – за абонентське обслуговування;
- за лютий 2025 року: 3 363,58 грн (з ПДВ) за послугу з постачання теплової енергії (0,584558 Гкал) та 42,94 грн (з ПДВ) – за абонентське обслуговування;
- за березень 2025 року: 2 468,65 грн (з ПДВ) за послугу з постачання теплової енергії (0,415621 Гкал) та 42,94 грн (з ПДВ) – за абонентське обслуговування;
- за квітень 2025 року: 1 137,65 грн (з ПДВ) за послугу з постачання теплової енергії (0,202614 Гкал) та 42,94 грн (з ПДВ) – за абонентське обслуговування;
- за травень–липень 2025 року: щомісячно 42,94 грн (з ПДВ) – за абонентське обслуговування.
Зазначені нарахування здійснювалися позивачем у межах відповідних розрахункових періодів із урахуванням часткових перерахунків, що відображено у матеріалах справи.
Проте ФОП Пелиньо Олесь Іванович не здійснював оплату за отримані від ТзОВ «Нафтогаз Тепло» послуги з постачання теплової енергії та абонентського обслуговування, у зв`язку з чим за період з листопада 2022 року по липень 2025 року утворилась заборгованість перед позивачем.
У межах виконання обов`язку щодо належного інформування споживача ТзОВ «Нафтогаз Тепло» щомісячно формувало та надавало рахунки на оплату вартості житлово-комунальних послуг, а також складало акти приймання-передачі наданих послуг, що підтверджується матеріалами справи.
З метою забезпечення отримання зазначених документів відповідачу вживалися заходи щодо їх направлення, зокрема шляхом поштового відправлення. 
Так, окремими листами відповідачу надсилалися рахунки та акти приймання-передачі послуг, зокрема:
- листом від 20.03.2024 № 126/1.12/46-280/13 – рахунки та акти за лютий 2024 року;
- листом від 16.04.2024 № 126/1.12/3-1-362/13 – рахунки та акти за березень 2024 року; 
- листом від 17.06.2024 № 126/1.12/3-563 – документи за травень 2024 року; 
- листом від 14.08.2024 № 126/1.12/3-1-676 – рахунки та акти за червень–липень 2024 року; 
- листом від 18.09.2024 № 126/1.12/3-746/29 – документи за серпень 2024 року; 
- листом від 20.11.2024 № 126/1.12/3-1-950 – рахунки та акти за вересень–жовтень 2024 року; 
- листом від 15.01.2025 № 126/1.12/3-1-44 – рахунки та акти за грудень 2024 року. 
Крім того, на звернення відповідача позивачем надавалися роз`яснення щодо порядку розподілу обсягів теплової енергії між співвласниками будинку із посиланням на норми чинного законодавства у сфері житлово-комунальних послуг. Відповідні листи долучені до матеріалів справи.
Позивач також вживав заходів досудового врегулювання спору, надсилаючи відповідачу вимоги про сплату заборгованості від 07.08.2023 № 126/1.12/49-703 та від 09.01.2025 № 126/1.12/3-21, які залишилися без належного реагування.
Станом на момент звернення до суду заборгованість відповідачем у добровільному порядку не погашена.
Згідно з розрахунком заборгованості та з урахуванням зменшення розміру позовних вимог, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість у загальному розмірі 49 854,33 грн, яка складається з: 45 515,54 грн (у тому числі ПДВ) – заборгованості за послуги з постачання теплової енергії, 1 244,36 грн (у тому числі ПДВ) – заборгованості за абонентське обслуговування, 2 218,23 грн – інфляційних втрат та 876,20 грн – 3% річних.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
У відповідності до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Приписами статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, між сторонами склалися правовідносини щодо надання та споживання житлово-комунальних послуг з постачання теплової енергії у багатоквартирному будинку, які регулюються положеннями Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 №2189-VIII (далі – Закон №2189), Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» (далі – Закон №2119), Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №830 (далі – Правила №830), Правил надання послуги з постачання гарячої води, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 №1182 (далі – Правила №1182) та іншими нормативно-правовими актами у сфері житлово-комунальних послуг.
Так, учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг, зокрема, є споживачі (індивідуальні та колективні) та виконавці комунальних послуг (стаття 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги).
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання комунальних послуг та надання послуги з управління багатоквартирним будинком здійснюються безперервно, крім часу перерв на міжопалювальний період для мереж (систем) опалення (теплопостачання) виходячи з кліматичних умов згідно з нормативно-правовими актами.
Відповідно до Закону України «Про житлово комунальні послуги», Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», загальний обсяг спожитої у будівлі теплової енергії визначається за показаннями будинкового вузла комерційного обліку теплової енергії або розрахунково у разі його відсутності, тимчасового виходу з ладу або втрати та розподіляється між усіма споживачами відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 №315 (далі – Методика).
На підставі ч. 2 ст. 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» визначений за допомогою вузла (вузлів) комерційного обліку (а у випадках, передбачених частиною другою статті 9 цього Закону, - за розрахунковим або середнім споживанням) обсяг спожитої у будівлі теплової енергії включає обсяги теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень, які є самостійними об`єктами нерухомого майна, опалення місць загального користування, гаряче водопостачання (у разі обліку теплової енергії у гарячій воді), забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції).
У відповідності до ч. 6 ст. 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання, розподіляється відповідно до правил, встановлених цією статтею, також на власників (співвласників) приміщень, обладнаних індивідуальними системами опалення та/або гарячого водопостачання.
Абзацом другим пункту 3 розділу I Методики передбачено, що розподіл обсягів спожитих у будівлі/будинку комунальних послуг здійснюється між споживачами для житлових та нежитлових приміщень (в тому числі приміщень з індивідуальним опаленням, вбудованих, вбудовано-прибудованих або прибудованих приміщень, а також приміщень, які обладнані окремим входом), які є самостійними об`єктами нерухомого майна, не є самостійними об`єктами нерухомого майна, але перебувають у користуванні різних споживачів відповідних комунальних послуг, та власниками майнових прав на об`єкти нерухомого майна у завершеній будівництвом будівлі, право власності на які не зареєстровано.
Абзацом першим пункту 2 розділу ІІ Методики визначено, що загальний обсяг спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на опалення у кожному розрахунковому періоді розподіляється на потреби безпосередньо опалення житлових/нежитлових приміщень, забезпечення загальнобудинкових потреб на опалення будівлі/будинку та сумарного обсягу теплової енергії, що надходить до приміщень з індивідуальним опаленням та/або окремих приміщень з транзитними мережами опалення.
Зокрема, Методикою визначено, що загальнобудинкові потреби на опалення – це витрати на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень, функціонування внутрішньобудинкових систем опалення будівлі/будинку, без врахування обсягу теплової енергії, витраченої на функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання, та обсягу теплової енергії, який надходить від ділянок транзитних трубопроводів до приміщень з індивідуальним опаленням та/або окремих приміщень з транзитними мережами опалення.
Згідно з п. 38 Правил №830 споживач не звільняється від оплати послуги у частині відшкодування витрат за частину обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування і допоміжних приміщень будинку та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції), у разі відключення (відокремлення) його квартири або нежитлового приміщення від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання).
Окрім цього, у відповідності до п. 14 Правил №830 відокремлення (відключення) від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води не звільняє власників квартир та нежитлових приміщень від обов`язку відшкодування витрат за обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень та на функціонування внутрішньобудинкових систем опалення будівлі/будинку. Такий обсяг теплової енергії розраховується та розподіляється між всіма споживачами відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22 листопада 2018 р. №315.
Пунктом 12 розділу IV Методики визначено, що обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення будівлі/будинку, розподіляється між усіма власниками (співвласниками) приміщень будівлі/будинку (включаючи приміщення з індивідуальним опаленням та окремі приміщення з транзитними мережами опалення) пропорційно до загальних/опалюваних площ/об`ємів їх житлових/нежитлових приміщень.
Частиною 7 статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.
Зокрема, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Приписами ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Отже, відповідно до вимог чинного законодавства ТзОВ «Нафтогаз Тепло» здійснювало розподіл обсягів теплової енергії, спожитої у багатоквартирному будинку, між співвласниками (споживачами) у кожному розрахунковому періоді спірного періоду, у тому числі із віднесенням відповідної частки на приміщення відповідача, який, у свою чергу, зобов`язаний брати участь у витратах на опалення місць загального користування як складової загальнобудинкових потреб.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач, як власник нежитлового приміщення у житловому будинку, є споживачем послуг з постачання теплової енергії, за які позивачем здійснювалися нарахування за період з листопада 2022 року по грудень 2024 року.
Зазначені нарахування здійснювалися відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку України від 22 листопада 2018 року №315, та включали частку витрат теплової енергії на загальнобудинкові потреби опалення.
Суд звертає увагу, що з 01 листопада 2021 року набув чинності Індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії, який є публічним договором приєднання та встановляє порядок та умови надання послуг з постачання теплової енергії для потреб опалення (опублікований 01.10.2021 на офіційному сайті ТзОВ «Нафтогаз Тепло» - https://www.naftogazteplo.com.ua/important-information/).
Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Абзацом шостим пункту 13 Правил №830 передбачено, що фактом приєднання споживача до умов індивідуального договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надані послуги, факт отримання послуги або надсилання через Єдину платформу електронного повідомлення про прийняття пропозиції укласти електронний договір (акцепт), наданої відповідно до вимог статей 10 та 11 Закону України «Про електронну комерцію» (за наявності електронних кабінетів у споживача та виконавця).
Судом встановлено, що відповідач не подавав заяви-приєднання до умов індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії.
Разом з тим відсутність підписаної заяви-приєднання сама по собі не свідчить про відсутність між сторонами правовідносин, оскільки відповідач є власником (користувачем) нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку, який підключений до централізованої системи теплопостачання, та впродовж спірного періоду залишався споживачем послуги в частині забезпечення загальнобудинкових потреб на опалення. 
Окрім цього, підпунктом 13 пункту 45 Правил №830 визначено, що індивідуальний споживач зобов`язаний, зокрема, у разі відключення його приміщення від систем (мереж) централізованого опалення (теплопостачання) в установленому законодавством порядку відшкодовувати частину обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування і допоміжних приміщень будинку та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції).
Так, приписами частини п`ятої статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що плата виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання, складається з:
- плати за послугу, що розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів на відповідну комунальну послугу та обсягу спожитих комунальних послуг, визначеного відповідно до законодавства;
- плати за абонентське обслуговування, яка не може перевищувати граничний розмір, визначений Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», плата за абонентське обслуговування - платіж, який споживач сплачує виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальних послуг (далі - індивідуальний договір) або за індивідуальним договором з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання комунальних послуг (далі - індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем) (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії), що включає витрати виконавця, пов`язані з укладенням договору про надання комунальної послуги, здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами, нарахуванням та стягненням плати за спожиті комунальні послуги, обслуговуванням та заміною вузлів комерційного обліку води і теплової енергії (у разі їх наявності у будівлі споживача), крім випадків, визначених цим Законом, а також за виконання інших функцій, пов`язаних з обслуговуванням виконавцем абонентів за індивідуальними договорами (крім обслуговування та поточного ремонту внутрішньобудинкових систем теплопостачання, водопостачання, водовідведення та постачання гарячої води).
Розрахунковим періодом для оплати спожитої послуги є календарний місяць. Оплата послуги здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом (граничний строк внесення плати за спожиту послугу), якщо інший порядок та строки не визначені договором. За бажанням споживача оплата послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів (п. 35 Правил №830).
У відповідності до підпункту 5 пункту 45 Правил №830 індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надану послугу за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, та вносити плату за абонентське обслуговування у строки, встановлені договором.
Абзацом другим пункту 39 Правил №1182 передбачено, що споживач не звільняється від плати за абонентське обслуговування у разі відсутності фактичного споживання ним послуги або у разі відключення (відокремлення) його квартири або нежитлового приміщення від мереж (систем) централізованого теплопостачання та постачання гарячої води.
Окремо суд звертає увагу, що за відсутності волевиявлення співвласників багатоквартирних будинків щодо прийняття рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг ініціатива щодо його укладення надається безпосередньо виконавцям таких послуг. 
Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2021р. у справі №908/3233/20 та від 14.12.2023р. у справі № 908/2078/22, від 09.04.2024 у справі №908/710/23.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем відповідачу за період з листопада 2022 року по квітень 2025 року нараховувалася плата за послугу з постачання теплової енергії відповідно до діючих тарифів та Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22.11.2018 № 315.
Нарахування здійснювалися за частку обсягу теплової енергії, що припадає на забезпечення загальнобудинкових потреб на опалення.
Також позивачем нараховано відповідачу плату за абонентське обслуговування за період з листопада 2022 року по липень 2025 року.
Факт надання позивачем послуги з постачання теплової енергії та здійснення відповідних нарахувань підтверджується наявними у матеріалах справи розрахунками, відомостями про розподіл теплової енергії та іншими поданими доказами.
Суд також враховує, що відповідно до частини першої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з дій осіб, які передбачені актами цивільного законодавства. Відтак обов`язок відповідача щодо оплати фактично отриманої та спожитої послуги з постачання теплової енергії виникає незалежно від факту укладення між сторонами письмового договору.
При цьому відсутність укладеного між сторонами договору сама по собі не є підставою для звільнення споживача від обов`язку оплатити житлово-комунальну послугу, якщо така послуга фактично надавалася та споживалася. 
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20.11.2024 у справі № 463/6799/18. Зазначений підхід є сталим у практиці Верховного Суду, що підтверджується, зокрема, постановою Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №712/8916/17, а також постановами Верховного Суду від 15.03.2018 у справі №401/710/15-ц, від 18.09.2019 у справі №369/3682/16-ц та від 07.02.2024 у справі №372/2236/21.
За таких обставин суд дійшов висновку, що між сторонами фактично склалися правовідносини у сфері надання та споживання послуги з постачання теплової енергії, а тому на відповідача покладається обов`язок щодо її оплати в порядку та на умовах, визначених законодавством.
Щодо заперечень відповідача, суд зазначає наступне.
Посилання відповідача на сплив строку позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за період з листопада 2022 року по лютий 2023 року суд вважає безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Разом з тим Законом України від 30.03.2020 № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 12, яким передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема статтею 257 Цивільного кодексу України, продовжуються на строк дії такого карантину.
Крім того, Законом України від 15.03.2022 № 2120-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного стану строки, визначені статтями 257– 259 Цивільного кодексу України, продовжуються на строк його дії.
Законом України від 14.05.2025 № 4434-IX пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України виключено, у зв`язку з чим з 04.09.2025 перебіг строків позовної давності поновлено.
Отже, на момент звернення позивача до суду строк позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за період з листопада 2022 року по лютий 2023 року не сплив, оскільки його перебіг був продовжений спочатку на строк дії карантину, а в подальшому – на строк дії воєнного стану відповідно до наведених положень законодавства.
Суд відхиляє доводи відповідача про те, що він не є споживачем комунальної послуги з постачання теплової енергії та що між сторонами відсутні договірні правовідносини, з огляду на таке.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальним споживачем є фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги;
Судом встановлено, що відповідач є власником нежитлового приміщення, розташованого у багатоквартирному житловому будинку за адресою: вул. Степана Бандери, буд. 2, м. Новояворівськ, а відтак відповідно до Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» є співвласником багатоквартирного будинку. При цьому спільне майно багатоквартирного будинку, зокрема внутрішньобудинкові інженерні мережі та інше обладнання, що обслуговує більше одного приміщення, належить співвласникам на праві спільної сумісної власності.
Частиною другою статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України, а для різних моделей організації договірних відносин можуть застосовуватися індивідуальні чи колективні договори.
Водночас згідно з частиною п`ятою статті 13 зазначеного Закону, якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем відповідний договір, з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, який є публічним договором приєднання.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що співвласниками багатоквартирного будинку №2 по вул. Степана Бандери у м. Новояворівську було прийнято рішення про обрання іншої моделі договірних відносин із виконавцем послуг з постачання теплової енергії. Відповідачем таких доказів суду також не надано.
За таких обставин суд доходить висновку, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини з надання комунальної послуги з постачання теплової енергії на підставі індивідуального договору, який відповідно до вимог частини п`ятої статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є публічним договором приєднання.
Отже, відповідач як власник нежитлового приміщення та співвласник багатоквартирного будинку є індивідуальним споживачем зазначеної комунальної послуги незалежно від відсутності підписаного сторонами письмового договору.
Також суд не приймає доводи відповідача про те, що позивач не забезпечив можливості ознайомитися з текстом публічного договору.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач листом №126/1.12/49-514 від 08.11.2022 повідомив відповідача про зміни у законодавстві щодо нарахування плати за послугу з постачання теплової енергії, набрання чинності індивідуальним договором про надання послуги з постачання теплової енергії як публічним договором приєднання, а також про його оприлюднення на офіційному веб-сайті ТзОВ «Нафтогаз Тепло» https://www.naftogazteplo.com.ua/important-information/.
Із наданих доказів вбачається, що відповідач відмовився від отримання зазначеного листа, про що представником позивача зроблено відповідну відмітку. Відмова адресата від отримання кореспонденції не свідчить про невчинення позивачем необхідних дій щодо належного повідомлення відповідача та не може покладати негативні наслідки такої поведінки на позивача.
Отже, суд приходить до висновку, що позивачем було вжито належних заходів для інформування відповідача про набрання чинності індивідуальним договором та порядок ознайомлення з його змістом, а тому твердження відповідача про неповідомлення його щодо оприлюднення тексту договору є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.
Суд не приймає доводи відповідача про те, що позивач не довів факту постачання теплової енергії до належного йому нежитлового приміщення, оскільки такі доводи ґрунтуються на неправильному розумінні предмета заявлених позовних вимог.
Предметом спору є стягнення заборгованості за послугу з постачання теплової енергії в частині загальнобудинкових потреб на опалення, а саме витрат на опалення місць загального користування, допоміжних приміщень та забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи опалення, а не плати за опалення безпосередньо нежитлового приміщення відповідача.
Суд враховує, що об`єктом теплопостачання є багатоквартирний будинок як єдиний комплекс, до якого здійснюється подача теплоносія. Теплова енергія, яка надходить до будинку, використовується не лише для опалення окремих приміщень, а й для забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи опалення, опалення місць загального користування та допоміжних приміщень, а тому відповідні витрати підлягають розподілу між усіма співвласниками будинку у порядку, визначеному законодавством.
На підтвердження факту надання послуги позивачем подано акти пуску теплоносія до багатоквартирного будинку, в якому розташоване приміщення відповідача, підписані представниками співвласників будинку, а також акти про відпуск теплової енергії, які підтверджують постачання теплоносія та споживання теплової енергії будинком у відповідні періоди. Зазначені документи є належними та допустимими доказами факту надання послуги з постачання теплової енергії до багатоквартирного будинку.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» загальний обсяг спожитої у будівлі теплової енергії визначається за показаннями вузла комерційного обліку або у передбачених законом випадках розрахунковим способом та підлягає розподілу між усіма споживачами відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг.
Згідно з частиною другою статті 10 зазначеного Закону визначений вузлом комерційного обліку обсяг теплової енергії включає, зокрема, обсяги теплової енергії, витрачені на опалення місць загального користування, допоміжних приміщень та забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення, які розподіляються між споживачами у порядку, встановленому законом.
При цьому частина шоста статті 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» прямо передбачає, що обсяг теплової енергії, витрачений на опалення місць загального користування, допоміжних приміщень та забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення, розподіляється також на власників (співвласників) приміщень, обладнаних індивідуальними системами опалення або відокремлених від централізованої системи теплопостачання.
Положеннями індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії також передбачено, що обсяг спожитої споживачем послуги складається як з обсягу теплової енергії, використаної безпосередньо для опалення його приміщення, так і з частини обсягу теплової енергії, витраченої на задоволення загальнобудинкових потреб та забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення.
Таким чином, чинне законодавство пов`язує обов`язок співвласника багатоквартирного будинку зі сплати вартості теплової енергії на загальнобудинкові потреби не з фактом надходження теплової енергії безпосередньо до його приміщення, а з фактом постачання теплової енергії до будинку та здійснення її розподілу між усіма співвласниками відповідно до вимог закону.
Суд також відхиляє доводи відповідача про те, що сплата внесків до ОСББ на утримання будинку звільняє його від обов`язку оплачувати послугу з постачання теплової енергії на загальнобудинкові потреби.
Внески співвласників на утримання багатоквартирного будинку спрямовуються на фінансування заходів щодо утримання, ремонту та забезпечення належного технічного стану спільного майна, у тому числі внутрішньобудинкових інженерних систем. Натомість плата за теплову енергію на загальнобудинкові потреби є оплатою окремої комунальної послуги, яка включає витрати на опалення місць загального користування, допоміжних приміщень та втрати теплової енергії при функціонуванні внутрішньобудинкової системи опалення.
Отже, зазначені платежі мають різну правову природу та різне цільове призначення, а тому сплата внесків на утримання будинку не звільняє співвласника від обов`язку оплачувати комунальну послугу з постачання теплової енергії у частині загальнобудинкових потреб.
Аргументи відповідача про відсутність у нього обов`язку зі сплати плати за абонентське обслуговування з огляду на неукладення договору не спростовують установлених судом обставин та відхиляються судом як безпідставні.
Як уже встановлено судом, між сторонами виникли договірні правовідносини на підставі індивідуального договору про надання комунальної послуги, який відповідно до частини п`ятої статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є публічним договором приєднання.
Згідно із зазначеною нормою плата за таким договором складається з плати за комунальну послугу та плати за абонентське обслуговування. Плата за абонентське обслуговування є складовою платежу за індивідуальним договором та включає витрати виконавця, пов`язані із забезпеченням договірних відносин, розподілом обсягів спожитих послуг, здійсненням нарахувань, обслуговуванням вузлів комерційного обліку та виконанням інших функцій, визначених законом.
Крім того, пунктом 39 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 830, передбачено, що споживач не звільняється від сплати плати за абонентське обслуговування у разі відсутності фактичного споживання послуги або відокремлення його приміщення від мереж централізованого теплопостачання.
Відповідно до пункту 45 зазначених Правил індивідуальний споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати надану комунальну послугу та вносити плату за абонентське обслуговування.
За таких обставин суд дійшов висновку, що нарахування позивачем плати за теплову енергію в частині загальнобудинкових потреб та плати за абонентське обслуговування здійснено відповідно до вимог чинного законодавства, а доводи відповідача про відсутність обов`язку здійснювати такі платежі є безпідставними.
Відхиляючи доводи відповідача про відсутність доказів надання послуг з теплопостачання, суд виходить з того, що матеріали справи містять акти пуску теплоносія до будинку, акти про відпуск теплової енергії, документи щодо прийняття на абонентський облік, опломбування та повірки вузла комерційного обліку теплової енергії. Наведені документи підтверджують факт постачання теплової енергії до багатоквартирного будинку, в якому розташоване приміщення відповідача, а також облік спожитої теплової енергії відповідно до вимог законодавства.
Суд також відхиляє доводи відповідача про відсутність фактичного користування послугою як підставу для звільнення від оплати. Відповідач є власником нежитлового приміщення та співвласником багатоквартирного будинку, а тому відповідно до вимог Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» зобов`язаний брати участь у відшкодуванні витрат на опалення місць загального користування та забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення незалежно від наявності індивідуального споживання теплової енергії.
Також суд зауважує, що відсутність батарей та заізольованість труб жодним чином не підтверджує відключення приміщення від системи централізованого опалення у законному порядку.
Теплопостачання - це особливий вид комунальної послуги. Система теплопостачання для здійснення покладених на неї завдань виконується з окремих технологічно пов`язаних частин, що складають систему централізованого постачання, включає сукупність взаємопов`язаних джерел теплової енергії (технічних елементів і пристроїв), призначених для передачі у приміщення необхідної кількості тепла та підтримання в них заданої температури повітряного середовища. Теплова енергія передається в опалювальні приміщення за рахунок теплопровідності, випромінювання в конвекції, і поширюється не тільки від радіаторів, але й від інших елементів системи опалення (трубопроводи, стояки, підводки тощо). Відповідно до законів термодинаміки тепло передається від більш нагрітих тіл до менш нагрітих, а теплова енергія, що міститься в повітрі, в елементах інтер`єру приміщення, передається, в тому числі, і в сусідні приміщення через внутрішні стіни, перегородки та перекриття.
Внутрішньобудинкова система опалення проектується таким чином, щоб забезпечити нормативну температуру повітря у всіх приміщеннях будинку. Згідно з пунктом 6.3.4. ДБН В.2.5-67:2013 Опалення, вентиляція та кондиціонування опалення слід проектувати з урахуванням теплового балансу між тепловтратами та теплонадходженнями, у тому числі теплоти, що регулярно надходить у приміщення від трубопроводів. Теплова енергія подається в житловий будинок через приєднану мережу і розподіляється по всьому будинку по внутрішньобудинковій системі теплопостачання, що складається із стояків, нагрівальних елементів, а також іншого обладнання розташованого на цих мережах.
Таким чином, багатоквартирний будинок в цілому є об`єктом теплопостачання, в який надходить теплова енергія з метою опалення усіх приміщень будинку і житлових, і нежитлових приміщень. Тепло поширюється всередині будинку від усіх елементів системи опалення, від кожної її ділянки, і поширюється по всіх приміщеннях, незалежно від наявності або відсутності в конкретному приміщенні окремих елементів системи опалення. Теплоносій на вказаний будинок подається у повному обсязі для забезпечення нормативної температури внутрішнього повітря як в житлових, так і в нежитлових приміщеннях будинку.
Відтак, приміщення, що перебуває у користуванні відповідача, є опалювальним.
Суд не приймає доводи відповідача щодо неправильного визначення позивачем бази для розрахунку обсягу теплової енергії, спожитої на загальнобудинкові потреби, з огляду на включення до загальної площі приміщення площі неопалюваного підвального приміщення.
З матеріалів справи вбачається, що при здійсненні розрахунку позивач виходив із загальної площі нежитлового приміщення відповідача, визначеної за даними технічної документації та акту обстеження.
Посилання відповідача на те, що представникам позивача було надано доступ до всього приміщення, у тому числі підвальної частини, не підтверджуються належними та допустимими доказами. Навпаки, з наявних у справі матеріалів вбачається, що обстеження нежитлового приміщення проводилось лише в частині першого поверху, тоді як доступ до підвального приміщення забезпечено не було.
Доводи відповідача про надання позивачу інвентаризаційної справи та технічної документації також не спростовують висновків позивача щодо площі, яка підлягає врахуванню при розрахунках, оскільки такі документи містять загальні відомості про об`єкт нерухомості та не підтверджують визначення саме опалюваної площі у значенні, необхідному для застосування Методики розподілу обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг.
Водночас відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що опалювана площа належного йому нежитлового приміщення становить 124,8 кв. м, а не 280,9 кв. м, як використано позивачем при здійсненні розрахунку.
Суд враховує, що відповідно до положень Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг у разі ненадання споживачем відомостей про опалювану площу базою для розподілу загального обсягу спожитої теплової енергії є загальна площа приміщення, визначена у квадратних метрах.
За таких обставин позивач правомірно застосував загальну площу приміщення відповідача, визначену за актом обстеження від 11.02.2021, який підписаний, зокрема, самим відповідачем, як базу для здійснення розрахунку.
Отже, твердження відповідача про неправильне застосування позивачем положень Методики є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.
Суд не приймає доводи відповідача щодо неправильного застосування позивачем тарифу при нарахуванні плати за послугу з постачання теплової енергії, з огляду на віднесення відповідача до невірної категорії споживачів.
Із матеріалів справи вбачається, що тарифи на послуги з постачання теплової енергії та гарячого водопостачання затверджуються в установленому законодавством порядку та застосовуються залежно від категорії споживачів, зокрема для населення, бюджетних установ, релігійних організацій та інших споживачів.
Згідно з чинним регулюванням, до категорії «населення» належать фізичні особи, які отримують послуги для побутових потреб у житловому фонді, тоді як до категорії «інші споживачі» відносяться всі інші суб`єкти, які не підпадають під зазначені категорії, зокрема власники нежитлових приміщень, що використовуються для здійснення господарської діяльності.
Суд враховує, що функціональне призначення нежитлового приміщення відповідача не є житловим, а отже воно не відноситься до категорії споживачів «населення», у зв`язку з чим до таких правовідносин обґрунтовано застосовується тариф, встановлений для категорії «інші споживачі».
Посилання відповідача на роз`яснення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, не спростовують висновків суду, оскільки такі роз`яснення мають інформаційний характер і не є нормативно-обов`язковими актами, що змінюють встановлений законодавством порядок формування та застосування тарифів.
Доводи відповідача про те, що наявність індивідуального опалення виключає обов`язок застосування відповідного тарифу, є безпідставними, оскільки сам по собі факт облаштування приміщення індивідуальною системою опалення не змінює статусу будівлі як єдиного об`єкта споживання теплової енергії та не звільняє співвласника від обов`язку участі у витратах на загальнобудинкове споживання.
Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем правомірно застосовано тариф, встановлений для категорії «інші споживачі», а доводи відповідача про порушення порядку тарифоутворення є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.
Суд бере до уваги, що при здійсненні нарахувань за послуги з постачання теплової енергії позивач керується вимогами чинного законодавства України, яке визначає порядок надання таких послуг, правила ведення комерційного обліку та механізм розподілу спожитих обсягів теплової енергії між співвласниками багатоквартирного будинку.
З матеріалів справи вбачається, що визначення площ приміщень здійснювалося позивачем на підставі правовстановлюючих документів на нерухоме майно, технічної документації, а також відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Окрім цього, представниками позивача проводилися обстеження будівлі та здійснювалися відповідні заміри елементів внутрішньобудинкової системи опалення, що використовуються для коректного застосування Методики розподілу обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг.
Суд враховує, що відповідачу було надано роз`яснення щодо порядку нарахувань та розподілу спожитих обсягів теплової енергії, що підтверджується листом позивача №126/1.12/3-285 від 25.04.2025, у якому викладено порядок розрахунків із посиланням на норми чинного законодавства України.
Крім того, відповідачу надано детальний розрахунок нарахувань за відповідний період із зазначенням формул, передбачених Методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, та конкретних вихідних даних, що були використані при визначенні суми до сплати. 
Зазначені обставини свідчать про те, що позивачем забезпечено належне документальне підтвердження здійснених нарахувань та дотримано встановлений законодавством порядок розподілу спожитої теплової енергії між співвласниками будинку. Доводи відповідача щодо необґрунтованості нарахувань спростовуються матеріалами справи та не знаходять свого підтвердження.
Суд не приймає доводи відповідача щодо ненадання позивачем належної технічної документації, яка б підтверджувала конфігурацію внутрішньобудинкових інженерних мереж, межі вузла комерційного обліку, довжину трубопроводів та склад площ, що беруть участь у розподілі теплової енергії.
Визначення площ приміщень, які беруть участь у розподілі загального обсягу теплової енергії, здійснювалося позивачем на підставі правовстановлюючих документів, технічних паспортів, відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також інформації, отриманої під час обстежень відповідних приміщень.
Суд враховує, що довжини трубопроводів внутрішньобудинкової системи опалення визначалися представниками позивача безпосередньо під час обстеження будівлі шляхом проведення відповідних вимірювань, що підтверджується наданими до справи матеріалами, зокрема відомістю щодо довжини трубопроводів внутрішньобудинкових систем опалення у підвальних приміщеннях, техпідпіллях та на горищах багатоквартирних будинків.
Крім того, відповідні параметри, необхідні для розрахунку, відображені у детальному розрахунку нарахувань, який був наданий відповідачу листом №126/1.12/3-285 від 25.04.2025, копія якого міститься в матеріалах справи.
Суд звертає увагу, що відповідач, отримавши зазначений розрахунок, не заявляв мотивованих заперечень щодо визначених у ньому технічних параметрів та не надав альтернативних доказів, які б підтверджували інші довжини трубопроводів або інші площі, що підлягають врахуванню при розподілі загального обсягу теплової енергії.
Щодо посилань відповідача на акт обстеження від 09.10.2024 як на доказ більшої вірогідності відповідних обставин, суд зазначає таке.
Відповідно до статті 79 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності у сукупності.
Надані відповідачем відомості, викладені в акті обстеження від 09.10.2024, не підтверджені належною технічною (проектною) документацією, що унеможливлює їх використання як достовірного джерела для встановлення фактичних параметрів внутрішньобудинкової системи опалення.
Крім того, зміст зазначеного акта містить припущення щодо стану системи опалення, зокрема вказівки на те, що в підвальних приміщеннях наявні елементи «колись існуючої системи опалення», а сама система нібито була демонтована або не функціонує. Такі формулювання свідчать про опис ймовірного, а не достовірно встановленого технічного стану системи, що виключає можливість покладення зазначеного акта в основу висновків суду як належного та достатнього доказу.
При цьому навіть у разі прийняття до уваги висновків, викладених у зазначеному акті, вони не спростовують факту приєднання будинку до централізованої системи теплопостачання у попередні періоди та фактичного споживання теплової енергії будівлею, що підтверджується іншими доказами у справі.
Суд також враховує, що відповідно до Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» співвласники багатоквартирного будинку зобов`язані брати участь у розподілі загального обсягу теплової енергії, спожитої будівлею, у порядку, визначеному законодавством, незалежно від особливостей внутрішньобудинкових систем або їх технічного стану, якщо інше прямо не передбачено законом.
За таких обставин суд доходить висновку, що доводи відповідача є необґрунтованими, а надані позивачем докази є більш вірогідними, узгодженими між собою та такими, що підтверджують заявлені позовні вимоги.
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Приписами статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).
Положеннями статті 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про прострочення виконання зобов`язання боржником, що, у свою чергу, є підставою для стягнення суми заборгованості, оскільки відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 2 статті 615 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.
З урахуванням цих положень, позивачем нараховано 3% річних у сумі 876,20 грн та інфляційні втрати в сумі 2 218,23 грн.
Судом перевірено поданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, за результатами чого встановлено, що він виконаний арифметично правильно, відповідає вимогам чинного законодавства та здійснений із застосуванням вірних вихідних даних щодо періоду прострочення та розміру основного зобов`язання. 
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
У відповідності до ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. 
Згідно ч. 1 ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Частиною 2 статті 86 ГПК України передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи встановлені судом обставини та досліджені докази, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх підтвердження матеріалами справи.
Отже, загальна сума заборгованості, що підлягає стягненню, становить 49 854,33 грн, з яких: 45 515,54 грн – заборгованість за послуги з постачання теплової енергії, 1 244,36 грн – заборгованість за абонентське обслуговування, 2 218,23 грн – інфляційні втрати та 876,20 грн – 3% річних.
Відповідно до статті 129 ГПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки позов підлягає задоволенню повністю.
З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 241, 326, 327 ГПК України, суд 
ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.
2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Пелиньо Олеся Івановича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код – НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз Тепло» (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1; ідентифікаційний код – 42399765) заборгованість у сумі 49 854,33 грн, з яких: 45 515,54 грн – заборгованість за послуги з постачання теплової енергії, 1 244,36 грн – заборгованість за абонентське обслуговування, 2 218,23 грн – інфляційні втрати, 876,20 грн – 3% річних, а також судовий збір у розмірі 3 328,00 грн.
3. Наказ видати згідно ст. 327 ГПК України.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення складено 16.06.2026.

Суддя Мазовіта А.Б.