Справа № 372/2987/26 
Провадження 2-2301/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2026 року  Обухівський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Висоцької Г. В.  з участю секретаря Куник О.В.,  розглянувши у порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, -
ВСТАНОВИВ:
Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, в якій зазначає, що відповідач не сплачує аліменти за рішенням суду, тому виникла заборгованість за період 26.06.2024 по 30.04.2026 у розмірі 98329,04 грн., вказану суму позивачка просить стягнути на її користь з відповідача. Судові витрати просила покласти на відповідача.
Ухвалою суду від 18.05.2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено судове засідання в спрощеному позовному провадженні.
05.06.2026 відповідач подав відзив, в якому просив зменшити розмір неустойки до 24582,26 року, врахувавши, що заборгованість зі сплати аліментів, про яку йде мова у позовній заяві виникла внаслідок збігу тяжких обставин. Умислу на ухилення від сплати аліментів на утримання дитини він не мав. Заборгованість зі сплати аліментів виникла у зв`язку з тим, що протягом вказаного вище періоду він не мав офіційного місця роботи, та, відповідно постійного стабільного заробітку, зіткнувся із труднощами у його пошуку під час дії воєнного стану. Крім того, він офіційно зареєстрований як Фізична особа-підприємець (ФОП), основний вид діяльності - 47.25 Роздрібна торгівля напоями в спеціалізованих магазинах. Однак у зв`язку із запровадженням у країні воєнного стану, діяльність як ФОП для нього стала практично неможливою, не приносила і до сьогодні не приносить доходу. Попри те, що на теперішній час він офіційно працевлаштований, мій заробіток є невеликим та становить 6558,00 грн. 00 коп. Стягнення з нього пені у повному розмірі призведе до надмірного фінансового тягаря та позбавить мінімальних засобів до існування.
Позивачка в судове засідання не з`явилася, представник подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав. 
Відповідач подав відзив на позовну заяву та просив розглядати справи без його участі із врахуванням його позиції.
Заслухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. 
Судом встановлено, що починаючи з лютого 2018 року та до червня 2023 року позивачка ОСОБА_3 проживала з відповідачем ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Від спільного життя сторони по справі мають малолітню дитину – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Сімейні стосунки сторін у справі у подальшому не склалися, а відтак вони припинили спільне проживання.
За заявою позивачки, Обухівським районним судом Київської області, 01 грудня 2023 року у цивільній справі № 372/6045/23, провадження № 2-н-1352/23, було видано судовий наказ, який набрав законної сили, та яким суд вирішив стягувати із ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , аліменти на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 28 листопада 2023 року та до досягнення дитиною повноліття.
Вказаний наказ видано на руки представнику стягувачки та в подальшому було подано до державної виконавчої служби для примусового виконання судового рішення. Варто зазначити суду, що наказ відкликався позивачкою із зазначенням про погашення відповідачем заборгованості за період часу по 25 червня 2024 року включно та в подальшому був повторно пред`явлений до виконання.
На виконання згаданого вище судового наказу, 01 липня 2025 року головним державним виконавцем Обухівського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сем`яковою Марією Юріївною було відкрите виконавче провадження ВП № 78487904, яке наразі перебуває у провадженні вказаного відділу державної виконавчої служби.
На даний час дитина проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні. Відповідач з моменту ухвалення судом рішення про стягнення з нього аліментів виконує його не завжди та не в повному обсязі, а з часу повторного подання наказу до примусового виконання кошти на утримання дитини сплатив лише одного разу у липні 2025 року, що має наслідком виникнення заборгованості зі сплати аліментів.
Таким чином, відсутність постійної належної матеріальної допомоги від відповідача по справі не лише позбавляє позивачку можливості забезпечити кращі умови проживання, виховання та додаткового розвитку здібностей неповнолітньої доньки, а й свідчить, на думку сторони позивачки, про свідоме невиконання відповідачем судового рішення.
Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Відповідно до частини другої та четвертої статті 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.
Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.
Аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі (частина перша статті 80 СК України).
Згідно з абзацом першим частини першої статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі №661/905/19 (провадження №61-16670сво19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.
Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.
Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %.
За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.
Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.
Відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до Відповідача відповідальності, передбаченої абзацом першим частини першої 196 СК України.
Заборгованість зі сплати аліментів виникла з вини відповідача, що останнім визнається, тому позивачка має право на стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.
Відповідно до частини другої статті 196 СК України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Як зазначив відповідач у відзиві, заборгованість зі сплати аліментів, про яку йде мова у позовній заяві, виникла внаслідок збігу тяжких для нього обставин. Умислу на ухилення від сплати аліментів на утримання дитини він не мав. Заборгованість зі сплати аліментів виникла у зв`язку з тим, що протягом вказаного вище періоду відповідач не мав офіційного місця роботи, та, відповідно постійного стабільного заробітку, зіткнувся із труднощами у його пошуку під час дії воєнного стану. 
Крім того, відповідач офіційно зареєстрований як Фізична особа-підприємець (ФОП), основний вид діяльності - 47.25 Роздрібна торгівля напоями в спеціалізованих магазинах. 
Однак у зв`язку із запровадженням у країні воєнного стану, діяльність як ФОП для відповідача стала практично неможливою, не приносила і до сьогодні не приносить доходу.
На підтвердження відсутності у відповідача доходів за період із 24 листопада 2024 року по квітень 2026 року суду надано: - Копію Довідки з Пенсійного фонду України за формою ОК-5 від 02 червня 2026 року; - Копію Довідки із Пенсійного фонду України за формою ОК-7 від 02 червня 2026 року.
На підтвердження реєстрації ОСОБА_2 як ФОП та відсутності доходу від здійснення такої діяльності суду надано: - Копію Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 05 червня 2026 року; - Копію податкової декларації про майновий стан і доходи за 2025 рік; - Копію розрахунку податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб та/або військового збору з доходів, отриманих самозайнятими особами (Додаток Ф2) за 2024-2025 роки; - Копію Розрахунку сум нарахованого доходу зареєстрованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску (Довідка ЄСВ-1) за 2024-2025 рік; - Копію Відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 02 червня 2026 року.
Суд вважає, що згідно частини другої статті 196 СК України розмір пені, повинен бути зменшений приймаючи до матеріальний стан відповідача - відсутність постійного джерела доходу у період з 2024-2025рр.
Зважаючи на викладене, з урахуванням принципів виваженості, справедливості та розумності суд вважає, що розмір пені (неустойки) повинен бути встановлений у сумі 24582,26 грн.
На переконання суду, такий розмір неустойки (пені) відповідатиме балансу інтересів кожної зі сторін та інтересам самої дитини з урахуванням її права на належні умови життя та розвитку, забезпечення яких є обов`язком обох батьків.
Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково.
Щодо розподілу судових витрат
За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При подачі позову до суду першої інстанції підлягав сплаті у даній справі судовий збір у розмірі 1331,20 грн.
У зв`язку із задоволенням позовних вимог частково (24582,26 грн із заявлених 98329,04 грн, що становить 25 %), з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 332,80 грн (1331,20* 25 %).
Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 134 ЦПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; (4) зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;
3) розподіл витрат судом (стаття 141 ЦПК України). Подібний висновок викладено у у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21.
Чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Зокрема, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини четверта - шоста статті 137 ЦПК України).
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи (частина третя статті 141 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово розглядала питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу і сформувала висновок, що у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково (пункт 144 постанови від 26 червня 2024 рок у справі № 686/5757/23; пункт 188 постанови від 22 травня 2024 року у справі № 754/8750/19; пункт 119 постанови 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21).
Також Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (постанови від 19 лютого 2022 року № 755/9215/15-ц, від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21).
За висновком Великої Палати Верховного Суду критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення (пункт 189 постанови від 22 травня 2024 року у справі № 754/8750/19; пункт 145 постанови від 26 червня 2024 рок у справі № 686/5757/23; пункт 179 постанови від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 (провадження №12-14гс22) також зазначено, що:
"127. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).
133. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.
135. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.
142. Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.
143. Велика Палата Верховного Суду також зауважує, що частина третя статті 126 ГПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним.
144. Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.
145. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.
147. Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо".
Отже, для того щоб суд визнав судові витрати такими, що підлягають відшкодуванню, вони повинні відповідати обом критеріям: бути реальними (фактично понесеними) та розумними (пропорційними). Суд, застосовуючи ці критерії, забезпечує справедливий розподіл судових витрат між сторонами і запобігає зловживанням з боку однієї зі сторін.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України, визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.
У цій справі витрати на професійну правничу допомогу становлять 6000,00 грн. На підтвердження розміру понесених витрат на правничу допомогу до позовної заяви додано (в копіях):
- договір про надання правничої допомоги від 30.04.2026 року;
- ордер;
- квитанція про оплату послуги з надання правничої допомоги від серії ААЛ №090810 від 12.05.2026 на суму 6000,00 грн.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З цих підстав, Позивачці підлягають відшкодуванню витрати на професійну допомогу в сумі 1500,00 грн, що становить 25% з 6000,00 грн, понесених, тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись статтями 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, статтями 80, 84, 181, 196 СК України, Суд
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за несплату аліментів за період з 26 червня 2024 року по 30 квітня 2026 у розмірі 24 582,26 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати на оплату правничої допомоги адвоката у розмірі 1500 гривень 00 копійок.
В іншій частині позовних вимог – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 332,80 грн. 
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя        Г.В.Висоцька