29.05.26
22-ц/812/1188/26
Провадження №22-ц/812/1017/26 
№22-ц/812/1188/26 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2026 року м. Миколаїв
Справа № 490/11123/25
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Шаманської Н.О.,
суддів: Кушнірової Т.Б., Лівінського І.В., 
із секретарем судового засідання – Чистою В.В.,
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу 
за позовом 
ОСОБА_1 
до
ІНФОРМАЦІЯ_1 
про стягнення матеріальної та моральної шкоди
за апеляційними скаргами
ОСОБА_1 , поданою її представником ОСОБА_2 ,
на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 березня 2026 року ухвалене суддею Шолох Л.М., дата складення повного тексту рішення не зазначена та ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 квітня 2026 року, постановлену суддею Шолох Л.М., дата складення повного тексту ухвали не зазначена,

у с т а н о в и в:

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – ІНФОРМАЦІЯ_2 ) про стягнення матеріальної та моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначала, що вона має фармацевтичну освіту, навчається на Другому фармацевтичному факультеті Запорізького державного медико фармацевтичного університету, працює в ТОВ «Подорожник Миколаїв» на посаді фармацевт, перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
17 жовтня 2024 року начальник відділення військового обліку та бронювання ІНФОРМАЦІЯ_4 майор ОСОБА_3 , керуючись ст.235 КУпАП, склав протокол No328/2024 про те, що 17 жовтня 2024 року 14:50 год. в приміщенні відділення військового обліку та бронювання ІНФОРМАЦІЯ_4 було виявлено адміністративне правопорушення, яке полягає в тому, що ОСОБА_1 в період з 18 травня 2024 року по теперішній час не зверталася до ІНФОРМАЦІЯ_4 за місцем проживання для взяття її на військовий облік, чим порушила вимоги ч.2 ст.37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та пп.1 п.1 Додатку 2 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою КМУ від 30 грудня 2022 року No1487. Тим самим вона вчинила правопорушення, передбачене ч.3 ст.210 КУпАП під час дії особливого періоду. 
21 жовтня 2024 року начальник ІНФОРМАЦІЯ_4 підполковник ОСОБА_4 , виніс постанову № 328/2024 у справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.210 КУпАП відносно ОСОБА_1 з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 грн. 
Сума штрафу була сплачена позивачем, що підтверджується квитанцією АТ «Ощадбанк» від 23 жовтня 2024 року.
Не погоджуючись із цією постановою, ОСОБА_1 оскаржила її в судовому порядку. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2024 року у справі № 488/4973/24 у задоволенні позову було відмовлено.
За результатами апеляційного провадження, постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2025 року у справі №488/4973/24 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2024 року – скасовано, ухвалено нову постанову, якою позовні вимоги задоволено повністю. Постанову ІНФОРМАЦІЯ_4 №328/2024 від 21 жовтня 2024 року визнано протиправною та скасовано, а провадження у справі про адміністративне правопорушення – закрито.
Надалі ОСОБА_1 звернулася до Корабельного районного суду м. Миколаєва із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_5 , Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області, про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 11 вересня 2025 року позов задоволено.
За результатами апеляційного провадження, постановою Миколаївського апеляційного суду від 23 грудня 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області задоволено частково. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 11 вересня 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 17 жовтня 2025 року скасовано. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_5 , Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди закрито.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що позов ОСОБА_1 подано до ІНФОРМАЦІЯ_5 , який не є юридичною особою.
ОСОБА_1 зазначала, що зверталася до ІНФОРМАЦІЯ_6 (як органу, що притягав до відповідальності), П`ятого апеляційного адміністративного суду, ІНФОРМАЦІЯ_7 , Миколаївської обласної державної адміністрації, Миколаївської міської ради із заявами про підготовку відповідного подання (висновку, повідомлення) до казначейства згідно Порядку № 787 , про повернення їй сплаченого нею штрафу у розмірі 17 000 грн. на виконання постанови № 328/2024 від 21 жовтня 2024 року. Проте її звернення не дали позитивного результату.
Посилаючись на викладене, просила стягнути з Державного бюджету України на її користь 17 000 гривень як безпідставно отриманих коштів. Крім того, просила стягнути 3 відсотки річних у розмірі 479 гривень, 1316 гривень втрат від інфляції та 10000 гривень моральної шкоди.
Також 25 березня 2026 року представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подала заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просила стягнути на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 гривень.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 березня 2026 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 17 000 гривень безпідставно набутих коштів. В іншій частині позову відмовлено. Розподілено судові витрати. 
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності позовної вимоги про стягнення безпідствано набутих коштів у розмірі 17000 гривень та недоведеності моральної шкоди та відсутність підстав для стягнення 3 відсотків річних та інфляційних втрат.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 квітня 2026 року заяву ОСОБА_1 , подану її представником Кєєр О.С., про ухвалення додаткового рішення повернуто без розгляду.
Повертаючи заяву про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції зазначив, що позивачем подано заяву без додержання вимог ч.1,2 ст 183 ЦПК України (не надано доказів надіслання заяви про ухвалення додаткового рішення відповідачу).
В апеляційній скарзі на рішення суду представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні моральної шкоди, 3 відсотків річних та інфляційних втрат та ухвалити нове, яким повністю задовольнити позов.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що у даному випадку, внаслідок протиправних дій посадових осіб відповідача позивачку було незаконно притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000 гривень, який вона добросовісно сплатила до Державного бюджету. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду у справі № 488/4973/24 було не просто закрито провадження у справі, а й визнано протиправною та скасовано постанову відповідача відносно позивачки, що само по собі є підтвердженням судом наявності незаконних/протиправних дій відповідачки у даному випадку. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди, фактично застосувавши положення ст. 1167 ЦК України щодо необхідності доведення вини. Водночас, відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, відшкодовується незалежно від вини таких органів. У даному випадку факт незаконності дій органу державної влади вже встановлений судовим рішенням, яке набрало законної сили, а тому додаткове доведення вини або інших обставин не вимагалось. Таким чином, суд першої інстанції неправильно застосував норму матеріального права, що призвело до помилкового висновку про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди.
Через незаконне обвинувачення її у вчиненні правопорушення позивачка перебувала у постійному стані хвилювання, страху та тривоги через неправомірне звинувачення з боку органів державної влади. Це викликало у неї емоційне виснаження, втрату сну, дратівливість, почуття беззахисності перед системою. Як людина, яка завжди сумлінно виконувала свої обов`язки та не мала конфліктів із законом, Позивачка сприйняла притягнення до адміністративної відповідальності як несправедливе, безпідставне приниження її честі. Дії Відповідача негативно вплинули на професійну репутацію позивачки.
Крім того, мало місце приниження її честі та гідності, а також репутації перед знайомими, друзями та родичами, оскільки вона вважалась «правопорушником» в очах суспільства та свого оточення. ОСОБА_1 боялася, що складання відносно неї постанови може вплинути на її працевлаштування у майбутньому, зокрема у сфері фармацевтики, де надзвичайно важливо мати бездоганну репутацію або навіть призведене до проведення перевірок на місці роботи, де вона зараз працює. Також ця ситуація негативно вплинула на якість її навчання, оскільки емоційний стан позивачки не дозволяв їй належно зосередитися на освітньому процесі.
Посилаючись на зазначене, зазначала, що моральні страждання та незручності позивачки перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку із діями відповідача з незаконного притягнення її до адміністративної відповідальності.
Щодо відмови суду у стягненні 3 відсотків річних та інфляційних втрат зазначала, що посилання суду на положення пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України є помилковим та свідчить про неправильне застосування норм матеріального права. Застосований судом пункт 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України регулює виключно відповідальність позичальника за кредитним (позиковим) договором, тобто договірні відносини і не поширюється на деліктні (позадоговірні) правовідносини, пов`язані з відшкодуванням шкоди, завданої незаконними діями органів державної влади, які мають місце у нашому випадку. У зв`язку з цим суд першої інстанції безпідставно застосував зазначену норму, що призвело до неправомірної відмови у задоволенні вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних.
В апеляційній скарзі на ухвалу суду представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просила скасувати ухвалу, а матеріали справи про ухвалення додаткового рішення направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування даної апеляційної скарги зазначала, що висновок суду про відсутність у матеріалах справи доказів надсилання заяви відповідачу не відповідає фактичним обставинам справи та зроблений без повного з`ясування матеріалів, без врахування доказів відправки, які були надані суду першої інстанції.
Відзиви на апеляційні скарги не надходили.
У судове засідання сторони не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином (а.с. 160, 160 зворот).
Позивачка просила розглядати справу у її відсутність та відсутність її представника.
У зв`язку з чим, суд розглядав справу у відсутність сторін, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судових рішень в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга на рішення підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга на ухвалу суду не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 17 жовтня 2024 року начальник відділення військового обліку та бронювання ІНФОРМАЦІЯ_4 майор ОСОБА_3 , керуючись ст.235 КУпАП, склав протокол No328/2024 про те, що 17 жовтня 2024 року 14:50 год. в приміщенні відділення військового обліку та бронювання ІНФОРМАЦІЯ_4 було виявлено адміністративне правопорушення, яке полягає в тому, що ОСОБА_1 в період з 18 травня 2024 року по теперішній час не зверталася до ІНФОРМАЦІЯ_4 за місцем проживання для взяття її на військовий облік, чим порушила вимоги ч.2 ст.37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та пп.1 п.1 Додатку 2 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою КМУ від 30 грудня 2022 року No1487. Тим самим вона вчинила правопорушення, передбачене ч.3 ст.210 КУпАП під час дії особливого періоду. 
21 жовтня 2024 року начальник ІНФОРМАЦІЯ_4 підполковник ОСОБА_4 , виніс постанову № 328/2024 у справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.210 КУпАП відносно ОСОБА_1 з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 грн. 
Сума штрафу була сплачена позивачем, що підтверджується квитанцією АТ «Ощадбанк» від 23 жовтня 2024 року (а.с.23).
Не погоджуючись із цією постановою, ОСОБА_1 оскаржила її в судовому порядку. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2024 року у справі № 488/4973/24 у задоволенні позову було відмовлено.
За результатами апеляційного провадження, постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2025 року у справі №488/4973/24 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2024 року – скасовано, ухвалено нову постанову, якою позовні вимоги задоволено повністю. Постанову ІНФОРМАЦІЯ_4 №328/2024 від 21 жовтня 2024 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн визнано протиправною та скасовано, а провадження у справі про адміністративне правопорушення – закрито.
Постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду набрала законної сили 15 січня 2025 року.
Надалі ОСОБА_1 звернулася до Корабельного районного суду м. Миколаєва із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_5 , Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області, про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 11 вересня 2025 року позов задоволено.
За результатами апеляційного провадження, постановою Миколаївського апеляційного суду від 23 грудня 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області задоволено частково. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 11 вересня 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 17 жовтня 2025 року скасовано. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_5 , Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди закрито.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що позов ОСОБА_1 подано до ІНФОРМАЦІЯ_5 , який не є юридичною особою.
ОСОБА_1 зазначала, що зверталася до ІНФОРМАЦІЯ_6 (як органу, що притягав до відповідальності), П`ятого апеляційного адміністративного суду, ІНФОРМАЦІЯ_7 , Миколаївської обласної державної адміністрації, Миколаївської міської ради із заявами про підготовку відповідного подання (висновку, повідомлення) до казначейства згідно Порядку № 787 , про повернення їй сплаченого нею штрафу у розмірі 17 000 грн. на виконання постанови № 328/2024 від 21 жовтня 2024 року. Проте її звернення не дали позитивного результату.
У зв`язку з зазначеним, вона звернулась до суду з даним позовом.
Рішення суду першої інстанції щодо стягнення 17000 гривень на підставі ст.1212 ЦК України сторонами не оскаржувалось, а тому апеляційним судом в цій частині не перевірялось.
Що стосується позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та № відсотків річних відповідно до положень ст.625 ЦК України
Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду погоджується з цим висновком. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК.
Такі висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17.
У статті 1212 ЦК України врегульовані недоговірні відносини, коли особа набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно). З моменту безпідставного набуття такого майна або з моменту, коли підстава його набуття відпала, утримання особою такого майна є неправомірним. Тому зобов`язання з повернення потерпілому такого майна особа повинна виконати відразу після його безпідставного набуття або відпадіння підстави набуття цього майна.
Зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Виконати таке зобов`язання особа повинна відразу після того, як безпідставно отримала майно або як підстава такого отримання відпала.
Отже, зобов`язання повернути майно, отримане за оспорюваною постановою про накладення адміністративного стягнення, виникає в особи з моменту набрання законної сили судовим рішенням про скасування такої постанови.
Постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2025 року в справі №488/4973/24 набрала законної сили 15 січня 2025 року.
Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 за період з 15 січня 2025 року по 24 грудня 2025 року (у межах заявлених позовних вимог) на суму безпідставно отриманих коштів (17000 грн) інфляційних витрат у розмірі 1316 грн 49 коп та 3 % річних у розмірі 479 гривень.
Щодо стягнення моральної шкоди слід зазначити наступне.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення моральної шкоди виходячи з наступного.
При визначені розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити з конкретних обставин справи, характеру спричинених позивачці моральних страждань, які полягали саме у душевних стражданнях, яких позивачка зазнала у зв`язку із неправомірним притягненням її до адміністративної відповідальності, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, а також, що позивачка була вимушена витрачати додатковий час та зусилля для захисту своїх прав вже після скасування постанови.
Підставою для відшкодування моральної шкоди є закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення та звернення позивача до відповідача з вимогами про повернення коштів, стягнутих на виконання постанови № 328/2024 у справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.210 КУпАП відносно ОСОБА_1 з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 грн.
Згідно з практикою ЄСПЛ, порушення прав людини вже саме по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справа «Науменко проти України»).
Отже, сам по собі факт незаконності вищевказаної постанови про притягнення позивачки до адміністративної відповідальності вже є фактором, що безумовно призвів до стресової ситуації, порушення прав особи.
При цьому, відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.
Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №569/1799/16-ц (провадження №61-19000сво18).
Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності та справедливості.
Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, вважаючи недоведеним позивачкою факт наявності моральної шкоди, що завдана їй провадженням у справі про адміністративне правопорушення, а також порушенням відповідачем права позивачки на повернення коштів та яка полягає у моральних переживаннях, порушенні нормальних життєвих стосунків.
За такого, колегія суддів, встановивши фактичні обставини у справі, доходить висновку про часткове задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди позивачці, права якої були порушені діями відповідача та вважає що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 3000 гривень. 
Загальна сума, що підлягає стягненню з Державного бюджету на користь ОСОБА_1 становить 21795 гривень 49 копійок, яка складається з: 17000 грн безпідставно отриманих коштів, 3000 гривень моральної шкоди, 1316 гривень 49 копійок інфляційних втрат та 479 гривень – 3 відсотків річних .
Оскільки рішення суду в частині часткового задоволення позовних вимог (стягнення меншої, ніж заявлено позивачем суми матеріальної шкоди) ухвалено внаслідок невірної оцінки наявних у справі доказів та неправильного застосування судом першої інстанції норм права, що регулюють дані правовідносини, є підстави, передбачені пунктами 2, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, для зміни рішення суду першої інстанції.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду змінено - наявні підстави для розподілу судових витрат. 
Рішення суду в частині стягнення судового збору також підлягає зміні, а саме з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 слід стягнути витрати по сплаті судового збору, понесені в суді першої інстанції у розмірі 746 грн. 60 копійок.
Крім того, з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору, понесені в суді апеляційної інстанції у розмірі 1100 гривень 11 копійок.
Щодо апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 квітня 2026 року.
З матеріалів справи вбачається, що 25 березня 2026 року представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подала до суду заяву про ухвалення додаткового рішення у справі, в якій просила стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 гривень. 
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 квітня 2026 року заяву ОСОБА_1 , подану її представником Кєєр О.С., про ухвалення додаткового рішення повернуто без розгляду.
Повертаючи заяву про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції зазначив, що позивачем подано заяву без додержання вимог ч.1,2 ст. 183 ЦПК України (не надано доказів надіслання заяви про ухвалення додаткового рішення відповідачу).
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
Частиною другою статті 183 ЦПК України передбачено, що до заяви, скарги, клопотання чи заперечення, які подаються на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додаються докази їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження).
На порушення вказаних вимог статті 183 ЦПК України заявником не додано до заяви доказів її надсилання (надання) іншим учасникам цієї справи.
Відповідно до частини четвертої статті 183 ЦПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.
За такого, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про повернення без розгляду заяви представника ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладену в ухвалі від 24 квітня 2025 року у справі № 522/2211/20.
Посилання в апеляційній скарзі на невірний висновок суду першої інстанції про відсутність у матеріалах справи доказів надсилання заяви відповідачу спростовується матеріалами справи. 
В додатках до заяви про ухвалення додаткового рішення зазначено про надання суду першої інстанції доказів відправлення заяви іншим учасникам справи. Проте, такі докази у матеріалах справи відсутні. Вказане підтверджується Актом, складеним провідним спеціалістом Центрального районного суду м. Миколаєва в якому зазначено, що під час реєстрації заяви про розподіл витрат на професійну правничу допомогу від ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 встановлено відсутність доказів відправки заяви іншим учасникам справи. 
Зважаючи на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 квітня 2026 року, постановлену з дотриманням норм процесуального права..

Керуючись статтями 367, 374, 375, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником Кєєр Оленою Сергіївною, на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 березня 2026 року задовольнити частково.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 березня 2026 року змінити.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) безпідставно отримані кошти у розмірі 21795 гривень 49 копійок, а саме: 17000 гривень безпідставно отриманих коштів, 3000 гривень моральної шкоди, 1316 гривень 49 копійок інфляційних втрат та 479 гривень – 3 відсотків річних.
Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору, понесені в суді першої інстанції у розмірі 746 гривень 60 копійок.
Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору, понесені в суді апеляційної інстанції у розмірі 1100 гривень 11 копійок.
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану її представником Кєєр Оленою Сергіївною, на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 квітня 2026 року залишити без задоволення.
Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: Т.Б.Кушнірова

І.В.Лівінський

Повний текст постанови складено 29 травня 2026 року.