ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2026 м.Дніпро Справа №904/4909/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі:
головуючого судді Левшиної Г.В. (доповідач)
суддів: Андрейчука Л.В., Віннікова С.В.
секретар судового засідання: Гетьманенко С.М.
за участю представників сторін:
прокурор: Лейченко О.В.
від позивача: Лащенко В.А.
від відповідача (скаржника): Федорчук К.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Шляхової Зої Анатоліївни 
на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.03.2026 (суддя Красота О.І., повний текст рішення складено 10.03.2026) у справі №904/4909/25
за позовом Керівника Синельниківської окружної прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави 
в особі Васильківської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області
до Фізичної особи-підприємця Фізичної особи-підприємця Шляхової Зої Анатоліївни
про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та зобов`язання повернути нерухоме майно
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позовних вимог.
Керівник Синельниківської окружної прокуратури Дніпропетровської області звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом в інтересах держави в особі Васильківської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області до Фізичної особи-підприємця Шляхової Зої Анатоліївни, за змістом якого просив суд:
- визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна - споруди танцювального майданчика №967 від 12.04.2017 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна – 990727412207), загальною площею 37 кв.м, яка складається з: А-1 танцювального майданчика, І – вимощення, №1 огорожі та розташована за адресою: провулок Театральний, 1-Г, сел. Васильківка, Синельниківський район (колишній Васильківський) Дніпропетровська область, укладений між Васильківською селищною радою Дніпропетровської області та Фізичною особою-підприємцем Шляховою Зоєю Анатоліївною;
- зобов`язати Фізичну особу-підприємця Шляхову Зою Анатоліївну повернути Васильківській селищній територіальній громаді в особі Васильківської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 990727412207 - споруду танцювального майданчика, загальною площею 37 кв.м, яка складається з: А-1 танцювального майданчика, І – вимощення, №1 огорожі та розташована за адресою: провулок Театральний, 1-Г, сел. Васильківка, Синельниківський район (колишній Васильківський) Дніпропетровська область.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор посилався на порушення Васильківською селищною радою Дніпропетровської області при прийнятті рішення від 31.01.2017 №99-2/VII "Про надання дозволу на продаж нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади Васильківської селищної ради" вимог ст. 345 Цивільного кодексу України, ст. 25 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст.ст. 1, 2, 4, 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", ст.ст. 11, 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)". 
Крім того, як зазначав прокурор, 22.07.2020 згідно з Договором оренди, укладеним між сторонами, відповідачу в оренду відведено земельну ділянку загальною площею 600 кв.м, під отриманий об`єкт приватизації, площею 37 кв.м, який знаходиться у парковій зоні в центрі селища Васильківка, під розташування павільйонів торгівлі та облаштування автомобільної стоянки, що, у свою чергу, вказує на незаконне заволодіння земельною ділянкою без проведення аукціону, в обхід встановленої процедури.
Відтак, на думку прокурора, спірне нерухоме майно вибуло із власності територіальної громади селища Васильківка всупереч чинному законодавству, у зв`язку із чим звернення прокурора до суду спрямоване на дотримання встановленого Конституцією України принципу верховенства права, задоволення суспільної потреби та інтересів громади, які полягають у відновленні законності при вирішенні питання про передачу комунального майна у приватну власність.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 10.03.2026 у справі №904/4909/25 позовні вимоги задоволено повністю: 
- визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна - споруди танцювального майданчика № 967 від 12.04.2017 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна – 990727412207), загальною площею 37 кв.м, яка складається з: А-1 танцювального майданчика, І – вимощення, №1 огорожі та розташована за адресою: провулок Театральний, 1-Г, сел. Васильківка, Синельниківський район (колишній Васильківський) Дніпропетровська область, укладений між Васильківською селищною радою Дніпропетровської області та Фізичною особою-підприємцем Шляховою Зоєю Анатоліївною;
- зобов`язано Фізичну особу-підприємця Шляхову Зою Анатоліївну повернути Васильківській селищній територіальній громаді в особі Васильківської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 990727412207 - споруду танцювального майданчика, загальною площею 37 кв.м, яка складається з: А-1 танцювального майданчика, І – вимощення, №1 огорожі та розташована за адресою: провулок Театральний, 1-Г, сел. Васильківка, Синельниківський район (колишній Васильківський) Дніпропетровська область;
- стягнуто з Васильківської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області на користь Фізичної особи-підприємця Шляхової Зої Анатоліївни сплачені грошові кошти у розмірі 28083,00 грн на виконання Договору купівлі-продажу споруди танцювального майданчика № 967 від 12.04.2017;
- стягнуто з Фізичної особи-підприємця Шляхової Зої Анатоліївни на користь Дніпропетровської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 4844,80 грн.
Рішення суду мотивоване доведеністю та обґрунтованістю позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Фізична особа-підприємець Шляхова Зоя Анатоліївна звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.03.2026 у справі №904/4909/25 та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим через неправильне застосування норм матеріального права, а також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Ключові аргументи відповідача зводяться до наступного:
- під час укладання договору купівлі-продажу з позивачем скаржник діяв як добросовісний набувач майна у межах процедури, яка була визначена рішенням органу місцевого самоврядування;
- оспорюване рішення ради на час звернення прокурора з позовом до суду є таким, що виконане, договір купівлі-продажу укладений на виконання такого рішення, пройшов всі передбачені законодавством процедури, нотаріальне посвідчення та державну реєстрацію, що підтверджує його чинність та юридичну силу;
- відповідач не має відповідати за можливі недоліки або незаконність рішення органу місцевого самоврядування;
- ризик помилок, допущених органами державної влади чи місцевого самоврядування, має покладатися на саму державу і не може усуватися за рахунок добросовісного набувача майна; позбавлення апелянта права власності без будь-якої компенсації з підстав імовірних процедурних порушень, допущених селищною радою, фактично покладає на відповідача індивідуальний та надмірний тягар, що є непропорційним втручанням у право власності;
- при розгляді справи суд вийшов за межі предмета спору та порушив принцип диспозитивності господарського судочинства внаслідок надання оцінки обставинам оренди земельної ділянки;
- місцевим господарським судом безпідставно не було розглянуто заяву відповідача про застосування позовної давності;
- суд порушив обов`язок щодо сприяння мирному врегулюванню спору та неправомірно відмовив у затвердженні мирової угоди.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та відповіді на відзив.
20.04.2026 від Дніпропетровської обласної прокуратури до Центрального апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він заперечує проти вимог апеляційної скарги, просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення - без змін.
В обґрунтування заявленої позиції прокурор підтримав висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні. Крім того, прокурор зазначив про обґрунтованість позиції суду щодо відмови в затвердженні мирової угоди.
22.05.2026 від скаржника надійшла відповідь на відзив, за змістом якої відповідач заперечив проти доводів прокурора, викладених у відзиві.
Позивачем у межах встановлених судом процесуальних строків не було надано відзив на апеляційну скаргу, що, в свою чергу, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, відповідно до ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України.

Рух справи в суді апеляційної інстанції. 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.04.2026 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Левшиної Г.В. (доповідач), суддів: Андрейчука Л.В., Віннікова С.В.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 06.04.2026 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Шляхової Зої Анатоліївни залишено без руху; встановлено скаржнику десятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення її недоліків шляхом надання суду: заяви про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.03.2026 у справі №904/4909/25; доказів сплати 7267,20 грн судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції; доказів надсилання копії апеляційної скарги Синельниківській окружній прокуратурі Дніпропетровської області.
08.04.2026 на адресу апеляційного суду від апелянта надійшла заява про усунення недоліків, до якої додано квитанцію №2.607650237.1 від 07.04.2026 про сплату судового збору в сумі 7267,20 грн та докази надсилання копії апеляційної скарги Синельниківській окружній прокуратурі Дніпропетровської області. Крім того, скаржником було долучено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.03.2026 у справі №904/4909/25.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 09.04.2026 клопотання скаржника про поновлення строку на подання апеляційної скарги задовольнити, строк на подання апеляційної скарги поновлено; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Шляхової Зої Анатоліївни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.03.2026 у справі №904/4909/25; розгляд апеляційної скарги призначено на 26.05.2026 о 15:15 год.
У судове засідання 26.05.2026 з`явились прокурор, представники позивача та відповідача, підтримали заявлені доводи та заперечення.
У судовому засіданні 26.05.2026 колегією суддів оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.
Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, в оперативному управлінні та балансі Відділу культури Васильківської районної державної адміністрації перебував танцювальний майданчик, загальною площею 89 кв.м, розташований за адресою: пров. Театральний, сел. Васильківка, відповідно до Переліку нерухомого майна, затвердженого рішенням Васильківської районної ради № 578-26/VI від 30.07.2015.
За клопотанням Відділу культури Васильківської районної державної адміністрації від 27.08.2015 №102/08 "Про передачу танцювального майданчику до Васильківської селищної ради", Васильківською районною радою прийнято рішення №49-2/VII від 24.12.2015 "Про передачу танцювального майданчика зі спільної власності територіальних громад Васильківського району до спільної власності територіальної громади селища Васильківка в особі Васильківської селищної ради". 
17.06.2016 Васильківською селищною радою Дніпропетровської області взято на баланс та у власність територіальної громади сел. Васильківка в особі Васильківської селищної ради тимчасову споруду – Танцювальний майданчик, що розташований на території центрального парку, відповідно до рішення Васильківської селищної ради №180-5/У11 від 17.06.2016. 
30.06.2016 Васильківською селищною радою на підставі рішення №56 танцювальному майданчику присвоєно адресний номер: провулок Театральний, 1Г, сел. Васильківка. 
На підставі акту приймання-передачі від 04.07.2016 проведено прийом-передачу танцювального майданчика, що розташований за адресою: пров. Театральний, сел. Васильківка зі спільної власності територіальних громад Васильківського району з балансу Відділу культури, туризму, національностей та релігій Васильківської районної державної адміністрації до спільної власності територіальної громади селища Васильківка в особі Васильківської селищної ради. 
11.07.2016, на підставі листа Васильківської селищної ради №979 від 05.07.2016, Комунальним підприємством "Синельниківське МБТІ" виготовлено технічний паспорт на громадський будинок танцювального майданчика. 
Згідно з технічним паспортом від 11.07.2016 громадський будинок складається з: А1 - танцювального майданчика, площею 37 кв.м; I – вимощення, площею 47 кв.м; № 1 – огорожі, площею 47 кв.м; земельної ділянки, загальною площею 37 кв.м. 
Відповідно до відомостей, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, 04.08.2016 за територіальною громадою селища Васильківка в особі Васильківської селищної ради зареєстровано право комунальної власності на вищезазначений об`єкт нерухомості (реєстраційний номер 990727412207). 
Надалі, на підставі заяви Фізичної особи-підприємця Шляхової Зої Анатоліївни від 10.08.2016 про надання дозволу на участь у конкурсі про передачу в оренду нерухомого майна, рішенням Васильківської селищної ради Дніпропетровської області №263-10/У11 від 21.09.2016 надано дозвіл Фізичній особі-підприємцю Шляховій Зої Анатоліївні на укладення договору оренди танцювального майданчика, загальною площею 89 кв.м, розташованого за адресою: сел. Васильківка, провулок Парковий, 1Г, для впровадження підприємницької діяльності. 
01.10.2016 між Васильківською селищною радою в особі селищного голови Павліченка Сергія Володимировича (далі – Позивач, Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Шляховою Зоєю Анатоліївною (далі – Відповідач, Орендар) укладено Договір оренди №10-16 (далі – Договір).
За умовами Договору у строкове платне користування відповідачу передано нерухоме майно – танцювальний майданчик, загальною площею 89 кв.м, що розташований за адресою: провулок Театральний, 1-Г, сел. Васильківка, Дніпропетровська область, що належав до комунальної власності Васильківської об`єднаної територіальної громади. 
У п. 2.4 Договору зазначено, що вартість об`єкту оренди, згідно зі звітом про оцінку вартості майна від 08.08.2016, становить 25320,00 грн. 
Згідно з пп. 6.1.7 п. 6.1 Договору у разі часткового переобладнання або капітального ремонту орендованого майна орендар повинен одержати письмову згоду балансоутримувача та погодження орендодавця. 
Відповідно до пп. 6.2.1 п. 6.2 Договору орендар має право проводити реконструкцію, технічне переобладнання, поліпшення об`єкта оренди за письмовою згодою орендодавця. 
За умовами п. 8.1 Договору цей Договір діє з 01.10.2016 до 30.09.2017. 
Згідно з актом приймання-передачі від 01.10.2016 до Договору оренди нерухомого майна № 10-16 позивачем передано відповідачу спірний об`єкт нерухомого майна. 
В подальшому, відповідач звернувся до позивача із заявою (вхід. №1094/1 від 15.11.2016) про передачу йому об`єкту нерухомого майна - танцювального майданчика, який йому передано в оренду. При цьому, не вказавши у заяві яким чином та не надавши необхідних документів, які б надавали право на приватизацію шляхом викупу орендарем, передбачених ст. 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). 
16.01.2017 між Виконавчим комітетом Васильківської селищної ради та Фізичною особою-підприємцем Нестеренком С.С., як суб`єктом оціночної діяльності, укладено Договір №16012017_01 про проведення оцінки майна, з метою визначення ринкової вартості об`єкту для приватизації. 
Суб`єктом оціночної діяльності ФОП Нестеренком С.С. складено звіт про оцінку вартості майна, відповідно до якого вартість нежитлової будівлі танцювального майданчика станом на 19.01.2017 склала 25530 грн., без ПДВ. 
Зі змісту звіту встановлено, що будь-які відомості про те, що проводились ремонтні роботи, у тому числі невід`ємні поліпшення, відсутні. 
Крім того, у звіті про оцінку об`єкту вказано його загальну площу 84 кв.м, що також встановлено з інвентаризаційної справи № 941 та технічного паспорту від 11.07.2016. 
Рішенням другої сесії сьомого скликання Васильківської селищної ради Дніпропетровської області від 31.01.2017 №99-2/VII "Про надання дозволу на продаж нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади Васильківської селищної ради", вирішено: затвердити звіт від 19.01.2017 з незалежної оцінки нерухомого майна – нежитлової будівлі танцювального майданчика, виконаного ФОП Нестеренком С.С., згідно з яким вартість оцінюваного об`єкту становить 25530,00 грн., станом на 19.01.2017; встановити ціну продажу нежитлової будівлі танцювального майданчика в розмірі 28083,00 грн.; надати дозвіл на продаж ФОП Шляховій Зої Анатоліївні нежитлової будівлі танцювального майданчика, що перебуває у власності територіальної громади як такій, що має першочергове право купівлі майна, що перебуває у неї в оренді, без оголошення конкурсу про продаж. 
12.04.2017 між позивачем (далі – Продавець) та відповідачем (далі – Покупець) укладено Договір купівлі-продажу споруди танцювального майданчика, посвідчений нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори Гордієнко І.В. і зареєстрований в реєстрі за №967, на підставі якого шляхом викупу за 28083,00 грн. у власність відповідача перейшла споруда танцювального майданчика, площею 37 кв.м, що складається з І - вимощення, № 1 огорожі, яка знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Васильківський район, сел. Васильківка, провулок Театральний, 1Г, яка перебувала у нього в оренді. 
14.04.2017 відповідач на підставі Договору купівлі-продажу споруди танцювального майданчика № 967 від 12.04.2017 сплатив 28083,00 грн., що підтверджується випискою по рахунках від 18.04.2017.
Відомості про право власності відповідача на зазначене нерухоме майно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.04.2017 (номер запису про право власності: 19989243, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 990727412207). 
На думку прокурора, рішення другої сесії сьомого скликання Васильківської селищної ради Дніпропетровської області від 31.01.2017 №99-2/VII "Про надання дозволу на продаж нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади Васильківської селищної ради" прийняте з порушенням вимог ст. 345 Цивільного кодексу України, ст. 25 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст.ст. 1, 2, 4, 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", ст.ст. 11, 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)". 
Крім того, як зазначає прокурор, 22.07.2020 згідно з Договором оренди, укладеним між Позивачем та Відповідачем, останньому в оренду відведено земельну ділянку загальною площею 600 кв.м, під отриманий об`єкт приватизації, площею 37 кв.м, який знаходиться у парковій зоні в центрі селища Васильківка, під розташування павільйонів торгівлі та облаштування автомобільної стоянки, що, у свою чергу, вказує на незаконне заволодіння земельною ділянкою без проведення аукціону, в обхід встановленої процедури.
Відтак, на думку прокурора, спірне нерухоме майно вибуло із власності територіальної громади селища Васильківка всупереч чинному законодавству, у зв`язку із чим звернення прокурора до суду спрямоване на дотримання встановленого Конституцією України принципу верховенства права, задоволення суспільної потреби та інтересів громади, які полягають у відновленні законності при вирішенні питання про передачу комунального майна у приватну власність.
В свою чергу, відповідач зауважив про те, що рішення від 31.01.2017 №99-2/VII є законним актом, прийнятим у межах компетенції органу місцевого самоврядування та відображає волю територіальної громади; Договір купівлі-продажу від 12.04.2017, укладений на підставі цього рішення, пройшов усі необхідні процедури: нотаріальне посвідчення та державну реєстрацію, що підтверджує його юридичну силу. Відповідач виступає як добросовісний набувач і не може нести відповідальність за потенційні процедурні недоліки позивача. За відсутності будь-яких кримінальних проваджень або доказів, що свідчать про незаконне вилучення майна з власності громади, відсутні підстави для визнання Договору купівлі-продажу від 12.04.2017 недійсним.
Задовольняючи позовні вимоги у цій справі, місцевий господарський суд визнав доведеними та обґрунтованими позовні вимоги прокурора та послався на:
- наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави; 
- порушення вимог чинного законодавства під час укладання оспорюваного правочину;
- умисний характер дій відповідача, спрямований на отримання у постійне користування земельної ділянки всупереч процедури, встановленої законом;
- належність та ефективність обраного прокурором способу захисту;
-не порушення принципу пропорційності втручання у право власності при задоволенні заявлених прокурором позовних вимог;
- не поширення на спірні правовідносини положень ст. 58 Конституції України;
- помилковість твердження відповідача щодо пропуску строку позовної давності.

Оцінка апеляційним господарським судом аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.
Відповідно до частин 1-4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України апеляційний суд переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та/або відзиві на неї. При цьому апеляційний суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги лише у випадках, передбачених частиною четвертою статті 269 Господарського процесуального кодексу України, зокрема якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Переглянувши оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність встановлення місцевим господарським судом фактичних обставин справи, повноту їх правової оцінки та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Щодо звернення прокурора в інтересах держави в особі Васильківської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 Цивільного кодексу України).
Об`єктом захисту може бути порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Водночас, приписами статті 4 Господарського процесуального кодексу України також визначено, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачами з урахуванням належно обраного способу судового захисту.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.
Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу (частина 2 статті 45 Господарського процесуального кодексу України).
При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.
Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 22.01.2019р. у справі №912/1856/16, від 24.12.2019р. у справі №902/377/19).
Як було зазначено, предметом розгляду у даній справі є вимоги прокурора в інтересах держави в особі Васильківської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області до відповідача про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та застосування наслідків недійсності правочину.
Зокрема, одним із способів захисту цивільних прав та інтересу є визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України).
Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх і непрацездатних дітей.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України).
Отже, відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Таке розуміння визнання оспорюваного правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Зазначені висновки сформовані, зокрема, у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.02.2021р. у справі №904/2979/20, у постанові Верховного Суду від 28.11.2019р. у справі №910/8357/18.
Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (такий висновок міститься у пункті 53 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021р. у справі №904/2979/20).
Визнання договору недійсним за позовом третьої особи, не сторони договору, є суттєвим втручанням держави у зазначені принципи і порушений інтерес особи має бути таким, що вимагає такого втручання і таке втручання має бути єдиним можливим способом виправлення правової ситуації.
Аналогічний висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021р. у справі №904/2979/20.
Отже, крім учасників правочину (сторін договору), позивачем у справі про визнання недійсним правочину може бути будь-яка заінтересована особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.
Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину, суду необхідно вирішити питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.
Як вже було зазначено, прокурор у цій справі шляхом заявлення вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу споруди та застосування наслідків недійсності правочину намагається оспорити набуття відповідачем об`єкта приватизації всупереч положень Закону.
У зв`язку з цим потребує відповіді питання, чиї інтереси у цій справі захищає прокурор і від порушення з боку якого суб`єкта. Від цього залежить те, якими вимогами захищається відповідне право чи інтерес, до кого мають бути звернені ці вимоги, а також момент початку перебігу позовної давності за відповідними вимогами.
Так, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про прокуратуру" прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Абзацом 1 ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді. Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Конституційний Суд України зазначив, що поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (абзац другий частини п`ятої Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді від 08 квітня 1999 року №3-рп/99).
Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом).
Відповідно до абзаців 1 – 3 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Згідно із частиною 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. 
Відповідно до абзацу 2 частини 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2021 у справі №911/2169/20, пункт 8.37; від 28.09.2022 у справі №483/448/20, пункт 7.16; від 20.06.2023 у справі №633/408/18, пункт 10.17; від 21.06.2023 у справі №905/1907/21, пункт 8.54).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, пункти 45, 47; від 06.07.2021 у справі №911/2169/20, пункт 8.39, 8.40; від 21.06.2023 у справі №905/1907/21, пункт 8.56, 8.57).
Так, у пунктах 69, 70 постанови від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту. 
Частини 3 та 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" серед іншого встановлюють умови, за яких прокурор може виконувати субсидіарну роль із захисту інтересів держави за наявності органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах).
Встановлена цим законом умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову, спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.
Отже, якщо прокурор звертається до суду з позовною заявою в інтересах держави, він зобов`язаний у позовній заяві вказати підставу для здійснення представництва інтересів, передбачену частиною 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", та обґрунтувати її. У такому разі статусу позивача набуває або орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах (за наявності такого органу), або прокурор (у разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду). 
Відповідні узагальнені висновки щодо застосування норм права під час визначення повноважень прокурора містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 червня 2024 року у справі №925/1133/18. 
Згідно п.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №469/1044/17 за певних обставин прокурор може звертатися до суду в інтересах держави і в особі органу місцевого самоврядування, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути позивачем. У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду (висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18.
Так, згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста. 
Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. 
За змістом ч.ч. 1, 5 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. 
Статтею 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Доцільність, порядок та умови відчуження об`єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Доходи від відчуження об`єктів права комунальної власності зараховуються до відповідних місцевих бюджетів і спрямовуються на фінансування заходів, передбачених бюджетами розвитку. 
Частиною 7 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" унормовано, що майнові операції, які здійснюються органами місцевого самоврядування з об`єктами права комунальної власності, не повинні ослаблювати економічних основ місцевого самоврядування, скорочувати обсяги доходів місцевих бюджетів, зменшувати обсяг та погіршувати умови надання послуг населенню. 
Відповідно до ст. 172 Цивільного кодексу України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їх компетенції, встановленої законом. 
Отже, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є позивач.
Територіальна громада селища Васильківка, як власник спірного об`єкта нерухомості, делегує Васильківській селищній раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. 
Отже, як обґрунтовано вказав суд першої інстанції, воля територіальної громади, як власника, може виражатись лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади (такої ж позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постановах від 29.05.2019 у справі №367/2022/15-ц, від 26.11.2019 у справі №914/3224/16, а також Верховний Суд у постанові від 22.01.2021 у справі №922/623/20). 
Звертаючись до суду з позовом у цій справі, прокурор обґрунтував необхідність захисту інтересів держави тим, що під час здійснення повноважень окружною прокуратурою встановлено факт порушення Васильківською селищною радою Дніпропетровської області вимог чинного законодавства під час приватизації об`єкта нерухомого майна комунальної форми власності, що свідчило про порушення інтересів держави та інтересів Васильківської селищної територіальної громади, як власника комунального майна, права якої порушено внаслідок незаконного розпорядження комунальним майном.
Як було встановлено судом першої інстанції, окружною прокуратурою неодноразово скеровувались запити №65-3901вих-24 від 06.12.2024, №65-768вих-25 від 12.03.2025, №65-1962вих-25 від 16.06.2025, в порядку ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", позивачу про виявлені порушення під час здійснення процедури приватизації нерухомого майна, які останнім були проігноровані (листи №2329 від 19.12.2024, №589 від 18.03.2025, №1174 від 19.06.2025). 
Крім того, окружною прокуратурою позивачу надіслано запит №65-2779вих-25 від 15.08.2025 про вжиття останнім заходів щодо усунення виявлених порушень. 
Листом №1570 від 25.08.2025 позивач повідомив окружну прокуратуру про відсутність підстав для вжиття таких заходів. 
Листом від 27.08.2025 за №65-2914вих-25 Синельниківською окружною прокуратурою повідомлено позивача про прийняття рішення стосовно представництва інтересів держави шляхом пред`явлення до суду позову.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що звернення Прокурора до суду у даній справі першочергово спрямоване на дотримання встановлених Конституцією України принципів верховенства права та законності, а також задоволення суспільної потреби та захист порушених прав та інтересів територіальної громади селища, що відбулось у зв`язку з не дотриманням сторонами вимог чинного законодавства під час відчуження об`єкту нерухомості з комунальної власності. 
Таким чином, недотримання під час проведення зазначеної приватизації вимог чинного законодавства, принципів відкритості, максимальної ефективності та економії, унеможливило раціональне та ефективне використання комунального майна громади, що в свою чергу порушує матеріальні інтереси держави, а також безпосередньо порушує права та інтереси мешканців територіальної громади, утвердження і забезпечення яких є головним обов`язком держави відповідно до ст. 3 Конституції України.
З урахуванням встановлених обставин, апеляційний суд підтримує позицію місцевого господарського суду щодо належного обґрунтування факту представництва прокурором інтересів Васильківської селищної територіальної громади в особі Васильківської селищної ради, як колишнього власника об`єкта приватизації і сторону оспорюваного договору купівлі-продажу. 

Щодо суті позовних вимог 
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Відповідно до п. 7 ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України. 
Згідно зі ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. 
Рішенням 2 сесії 7 скликання Васильківської селищної ради Дніпропетровської області від 31.01.2017 № 45-2/VІІ затверджено Положення про порядок відчуження майна, що перебуває у комунальній власності громади Васильківської селищної ради (далі – Положення). 
Відповідно до п. 1.1 Положення його розроблено відповідно до Конституції України, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні". Також Положення враховує дотримання вимог "Порядку відчуження об`єктів державної власності", затвердженого постановою КМУ від 06.06.2017 №803, Наказу Фонду державного майна України від 02.04.2012 №439 "Про затвердження Порядку продажу об`єктів малої приватизації шляхом викупу, на аукціоні", законодавства про оцінку майна, нормативно-правових актів з питань управління та відчуження майна. 
Дане Положення визначає доцільність, порядок та умови відчуження об`єктів права комунальної власності територіальної громади Васильківської селищної ради шляхом його продажу. 
За змістом п. 1.6 Положення питання приватизації майна, що належить до комунальної власності територіальної громади Васильківської селищної ради, також вирішується відповідно до ст. 3 Закону України "Про приватизацію державного майна" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). 
У розділі 4 Положення містяться вимоги щодо відчуження об`єктів шляхом викупу. 
Зокрема, у п. 4.1 Положення зазначено, що викуп застосовується щодо об`єктів, які не продано на аукціоні за конкурсом. 
Пунктом 4.2 Положення встановлено, що відчуження об`єктів комунальної власності шляхом викупу проводиться згідно процедури, визначеної у розділах 2, 3 цього Положення та згідно вимог Наказу Фонду Державного майна України від 02.04.2012 року № 39 "Про затвердження Порядку продажу об`єктів малої приватизації шляхом, викупу, на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни), за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону)".
Розділ 7 Положення містить порядок відчуження комунального майна, переданого в оренду. 
Зокрема, у п.п. 7.3, 7.4 Положення вказано, що оцінка орендованого комунального майна, що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, проводиться відповідно до нормативно-правових актів з оцінки майна. Для отримання дозволу на відчуження майна, орендар подає орендодавцю пропозиції щодо умов продажу основних засобів; документи, розрахунки за виконані роботи, що підтверджують проведені орендарем поліпшення орендованого комунального майна, яке пропонується до відчуження, у тому числі за придбані матеріали, конструкції тощо, які неможливо відокремити від нього без заподіяння йому шкоди; інші документи для ідентифікації та оцінки невід`ємних поліпшень, надання яких передбачено Порядком оцінки орендованого нерухомого майна, що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації, затвердженим наказом Фонду державного майна України від 27.02.2004 №377. 
Згідно з ч. 2 ст. 345 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 25 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Приватизація об`єкта оренди здійснюється відповідно до чинного законодавства. 
У відповідності до ч. 4 ст. 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування. 
Положеннями абз. 2 ч. 6 ст. 29 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що порушення встановленого законодавством порядку приватизації або прав покупців є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу об`єкта приватизації в порядку, передбаченому законодавством України.
Як вбачається з технічного паспорту на споруду танцювального майданчика від 11.07.2016, споруда складається з: А1 - танцювального майданчика, площею 37 кв.м; I – вимощення, площею 47 кв.м; №1 – огорожі, площею 47 кв.м; земельної ділянки, загальною площею 37 кв.м. 
Відповідно до ч. 1 ст. 5-1 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" з метою раціонального та ефективного застосування способів приватизації об`єкти приватизації класифікуються за групами, серед яких визначено групу А - окреме індивідуально визначене майно, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких таке майно розташовано. 
Згідно з ч. 2 ст. 5-1 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" об`єкти приватизації, що належать до груп А, Д і Ж, є об`єктами малої приватизації. 
Частиною 2 статті 16-2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що викуп об`єктів малої приватизації здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)". 
Статтею 3 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) унормовано, що приватизація об`єктів малої приватизації здійснюється шляхом: викупу; продажу на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни); продажу за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону (далі - конкурс).
Положеннями ч. 1 ст. 8 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" передбачено, що з моменту прийняття рішення про приватизацію підприємства здійснюється його підготовка до приватизації. Підготовка об`єкта малої приватизації до продажу здійснюється органами приватизації, які, зокрема, встановлюють ціну продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, або початкову ціну об`єкта на аукціоні, за конкурсом з урахуванням результатів оцінки об`єкта, проведеної відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України.
За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 11 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" викуп застосовується щодо об`єктів малої приватизації, які не продано на аукціоні, за конкурсом, а також у разі, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими актами. Порядок викупу об`єкта встановлюється Фондом державного майна України. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" приватизація об`єктів групи А здійснюється з урахуванням таких особливостей: у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна. 
Суд першої інстанції, здійснивши ретельний аналіз чинних на момент виникнення спірних правовідносин законодавчих положень, дійшов обґрунтованого висновку, що Васильківська селищна рада дійсно була наділена правом прийняти рішення про продаж об`єкта нерухомого майна, що перебуває у власності територіальної громади, та правом укласти відповідний договір купівлі-продажу.
Поряд із цим, такий продаж мав бути проведений шляхом аукціону. У виключних випадках такий продаж міг бути проведений шляхом викупу, а саме у даному випадку продаж шляхом викупу орендарем об`єкту, який вже перебуває у нього в оренді, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.
Натомість, матеріали даної справи не місять жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що Фізичною особою-підприємцем Шляховою Зоєю Анатоліївною здійснювались будь-які поліпшення орендованого майна за період перебування об`єкту нерухомості в оренді.
З урахуванням наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно безпідставності обрання позивачем способу приватизації спірного майна шляхом викупу орендарем. В свою чергу, згідно доводів апеляційної скарги відповідач вказані висновки суду не заперечує.
В той же час, одним із ключових доводів апеляційної скарги зазначено ті обставини, що відповідач позиціонує себе добросовісним набувачем спірного майна, який не може нести відповідальність за можливі процедурні порушення, допущені органом місцевого самоврядування. 
Так, ФОП Шляхова Шляхова Зоя Анатоліївна зауважила про те, що відсутність кримінальних проваджень або належних і допустимих доказів незаконного вибуття майна з власності територіальної громади, свідчить про відсутність правових підстав для визнання спірного договору недійсним. Таким чином, оскільки відповідач придбав майно добросовісно, він не повинен відповідати за можливі недоліки або незаконність рішення місцевої влади. Якщо покласти на приватну особу відповідальність за дії влади, це порушить справедливий баланс між інтересами суспільства та правами особи, як це передбачено статтею 1 Протоколу №1 до Європейської конвенції з прав людини.

Оцінка доводів відповідача щодо наявності у нього статусу добросовісного набувача спірного майна
Пунктом 6 статті 3 Цивільного кодексу України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. 
Відтак, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема, добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Прояви таких обов`язків та недобросовісної чи нерозумної поведінки є численними і не можуть бути визначені у вичерпний спосіб (постанови від 06.07.2020 у справі №914/2618/16, від 20.07.2020 у справі №923/196/20, від 29.09.2020 у справі №688/2908/16-ц, 21.09.2022 у справі №908/976/19, від 28.09.2022 у справі №483/448/20).
Зокрема, не може вважатися добросовісною особа, якщо вона знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі №200/606/18, 06.07.2022 у справі №914/2618/16, від 21.09.2022 у справі №908/976/19).
Як вбачається з матеріалів справи, ФОП Шляхова Шляхова Зоя Анатоліївна ініціювавши укладення оскаржуваного правочину знала, що нею у встановленому законом порядку не було здійснено жодних поліпшень орендованого майна, або повинна була та могла, проявивши принаймні розумну обачність і ознайомившись з вимогами законодавства про приватизацію, знати про це, а відтак вказані обставини не свідчать про добросовісність відповідача при придбанні спірного об`єкта комунальної власності.
Отже, відповідач, беручи участь у відповідному процесі приватизації, повинна було враховувати вимоги законодавства, в тому числі щодо необхідності здійснення нею невід`ємних поліпшень спірного майна, та належного підтвердження таких поліпшень.
Аналогічна та релевантна до спірних правовідносин позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.08.2025 у справі №922/3575/21.
Відтак, доводи скаржниці про те, що остання на момент укладення спірного договору купівлі-продажу добросовісно діяла в межах передбаченої законом процедури є хибними та спростовуються матеріалами даної справи.

Щодо відсутності порушень Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод
Згідно статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. 
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з посиланнями відповідача на практику Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, у наступних справах:
- «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04, рішення від 20.10.2011) щодо принципу належного урядування (good governance);
- «Brumarescu v. Romania» (28.10.1999) та «Hentrich v. France» (22.09.1994) щодо обов`язку держави забезпечити справедливий баланс між суспільним інтересом та правом особи на мирне володіння майном;
- «Stretch v. United Kingdom» (заява № 44277/98, рішення від 24.06.2003) щодо висновків Суду про ті обставини, що навіть якщо порушення було допущене органом влади, це не може бути підставою для позбавлення особи майнових прав, якщо вона діяла добросовісно. Таке позбавлення є непропорційним втручанням у право власності;
- «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine, заява №43768/07, рішення від 16.02.2017) щодо висновків ЄСПЛ про ті обставини, що позбавлення майна без компенсації його реальної вартості порушує принцип пропорційності та покладає на особу надмірний індивідуальний тягар;
- «Stretch v. United Kingdom», де ЄСПЛ зазначив, що позбавлення особи майна з мотивів порушення, вчинених органом публічної влади, є непропорційним втручанням у право власності. 
Поряд із цим, апеляційний суд наголошує на тому, що висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника, адже певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування положень статті 1 Першого протоколу Конвенції, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна, що суд повинен достеменно дослідити та встановити. 
Так, відповідно до положень статті 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) друге речення того ж абзацу охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) другий абзац визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited» проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
- Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
- Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Втручання держави у право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Європейський суд з прав людини у рішенні "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року зазначив, що позбавлення власності можливе тільки при виконанні певних вимог. Суд вказує у своєму рішенні, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Говорячи про "закон", стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні.
В контексті спірних правовідносин, колегія суддів зазначає, що продаж майна на неконкурентних засадах порушує такі основоположні принципи приватизації, як рівність прав участі громадян України у процесі приватизації, створення сприятливих умов для залучення інвестицій, забезпечення конкурентності продажу, передбачених статтею 2 Закону України "Про приватизацію державного майна".
Аналогічна правова позиція викладена у пункті 48 постанови Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі №922/3272/18.
В даному випадку, суд першої інстанції обґрунтовано виснував, що порушення позивачем умов та порядку приватизації призвело не тільки до можливих економічних збитків (недотримання територіальною громадою коштів від відкритого продажу майна конкурентним способом), а і позбавило інших зацікавлених фізичних та юридичних осіб можливості придбати комунальне майно на відкритому конкурсі, створило для них і орендаря несправедливі умови конкуренції на ринку продажу комунального майна. При цьому орендар, відповідно, отримав непередбачені законом привілеї викупити майно неконкурентним способом.
Відтак, позивач, розпорядившись таким чином майном, діяв всупереч суспільним інтересам, поставивши в нерівні умови відповідача, який лише декілька місяців орендував комунальне майно і не здійснив його невід`ємних поліпшень у відповідному розмірі, передбаченому чинним законодавством, фактично протиправно позбавивши інших потенційних покупців комунального майна, права на участь у приватизації та можливості його подальшого використання, як об`єкту благоустрою.
В той же час, апеляційний суд наголошує на тому, що чинні законодавчі положення, які регламентували процедуру приватизації та встановлювали певні обмеження щодо викупу об`єктів нерухомого майна були чіткими і зрозумілими. 
З урахуванням наведеного, колегія суддів вкотре акцентує увагу на тому, що Фізична особа-підприємець Шляхова Зоя Анатоліївна мала усі можливості ознайомитися з порядком та умовами викупу орендованого майна, та могла усвідомлювати невідповідність обраної нею процедури чинному законодавству при зверненні з заявою про приватизацію шляхом викупу.
Так, передача права власності на майно, у тому числі в результаті приватизації, передбачає наявність волевиявлення як у продавця, так і у покупця такого майна. Отже, покупець, звертаючись до органів місцевого самоврядування про приватизацію орендованого нежитлового приміщення, та достовірно знаючи, що поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, ним здійснені не були та жодні дії, які б свідчили про намір здійснити такі поліпшення, ним не вчинялись, усвідомлював що його звернення з заявою про приватизацію шляхом викупу є протиправним, оскільки суперечить пункту 1 частини 1 статті 18-2 Закону України Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію) (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
За таких обставин, зважаючи на встановлений судом факт наявності порушень умов та порядку здійснення процедури приватизації, а також протиправної і недобросовісної поведінки самого покупця, який за відсутності у нього законодавчо встановлених підстав для приватизації майна шляхом викупу у зв`язку з нездійсненням ним поліпшень майна, звернувся до органів місцевого самоврядування з заявою про приватизацію спірного майна шляхом викупу, колегія суддів підтримує висновок місцевого господарського суду про те, що позбавлення набувача його майна, шляхом визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним та повернення майна у комунальну власність є пропорційним втручанням з боку держави, а отже є законним в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. 
При цьому апеляційний суд враховує і те, що покупець не буде нести "індивідуальний і надмірний тягар", оскільки визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним та повернення майна у комунальну власність є єдиним законним та справедливим способом усунення виявленого судом порушення, а правовим наслідком задоволення позову є повернення сторонами усього, що вони одержали на виконання спірного правочину, тобто фактично повернення набувачу коштів, сплачених на виконання правочину.
З урахуванням вищенаведених обставин, апеляційний суд окремо відмічає не тільки обґрунтованість задоволення заявлених прокурором у цій справі вимог щодо визнання недійсним Договору купівлі-продажу нерухомого майна та зобов`язання відповідача повернути територіальній громаді відповідний об`єкт нерухомості, а і правомірність стягнення з селищної ради на користь фізичної особи-підприємця сплачених останнім грошових коштів у розмірі 28083,00 грн на виконання Договору купівлі-продажу споруди танцювального майданчика №967 від 12.04.2017.

Щодо виходу суду за межі предмета спору та порушення принципу диспозитивності господарського судочинства
Згідно ч. 3 ст. 2, ст. 14 Господарського процесуального кодексу України, одним із основних принципів господарського судочинства є диспозитивність.
Даний принцип означає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Предметом даного спору, згідно з позовною заявою Керівника Синельниківської окружної прокуратури, є виключно: визнання недійсним Договору купівлі-продажу споруди танцювального майданчика №967 від 12.04.2017 та зобов`язання відповідача повернути вказану споруду у комунальну власність. 
Натомість, апелянт звертає увагу апеляційного суду на те, що жодних вимог щодо визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, припинення права користування землею або інших вимог, що стосуються земельних правовідносин, прокурором заявлено не було. Земельна ділянка не є предметом оскарження у даній справі.
На думку скаржника, суд першої інстанції, оцінивши земельні відносини, які не оскаржувалися, порушив принцип змагальності та диспозитивності, оскільки відповідач не зобов`язаний був спростовувати доводи щодо земельної ділянки у межах спору про купівлю-продаж нерухомого майна. Крім того, відповідач зауважив про те, що суд сформував упереджене ставлення до відповідача на підставі обставин, що знаходяться поза межами предмета доказування, що суперечить ст. 76 ГПК України. Висновки суду щодо оцінки обставин оренди земельної ділянки є юридично нікчемними для предмета даного спору. Використання цих висновків як підстави для задоволення позову щодо нерухомого майна свідчить про явне перевищення судом меж судового розгляду та порушення норм процесуального права.
Зваживши на доводи скаржника, колегія суддів встановила, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні акцентував увагу на тому, що спірний об`єкт нерухомого майна – споруда танцювального майданчику розташована на земельній ділянці з кадастровим номером 12207555100:01:003:0502, розміщеної на території центрального парку селища Васильківка. 
Відповідна інформація та докази на її підтвердження були представлені прокурором у позовній заяві, зі змісту якої вбачається, що 22.07.2020 між позивачем та відповідачем укладено Договір оренди земельної ділянки, площею 600 кв.м, під отриманий об`єкт приватизації, площею 37 кв.м, яка знаходиться у парковій зоні в центрі селища Васильківка, під розташування павільйонів торгівлі та облаштування автомобільної стоянки.
З урахуванням наведеного, судом першої інстанції було зіставлено факт протиправного вибуття з комунальної власності об`єкту нерухомого майна, наслідком чого в подальшому стало можливим і позаконкурентне отримання суб`єктом господарювання права оренди земельної ділянки, на якій була розташована споруда танцювального майданчику.
Таким чином, наявність факту укладення вказаного договору оренди земельної ділянки було оцінено судом першої інстанції виключно в контексті дослідження питання добросовісності намірів відповідача, що, в свою чергу, безумовно входило в предмет доказування у цій справі.
Натомість, жодних питань з приводу дійсності / недійсності означеного договору оренди земельної ділянки та застосування з приводу цього якихось наслідків місцевим господарським судом в межах даної справи не вирішувалось. Доказів протилежного скаржником представлено не було.
Відтак, колегія суддів відхиляє відповідні доводи апелянта і висновує про те, що спір було розгляну судом першої інстанції в межах заявлених позовних вимог і з дотримання принципу диспозитивності господарського судочинства.

Щодо посилань апелянта на пропуск прокурором строку звернення до суду та ігнорування судом першої інстанції клопотання відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності
Як вбачається з матеріалів справи, 18.09.2025 відповідачем було подано до суду клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку із пропуском строку позовної давності, в якому він просив відмовити у повному обсязі у задоволенні позовних вимог.
Згідно доводів скаржника, викладених в апеляційній скарзі, останній наполягав на тому, що суд першої інстанції допустив грубе порушення норм процесуального права, оскільки не розглянув подане відповідачем клопотання про застосування позовної давності та у мотивувальній частині рішення відсутні будь-які висновки щодо цього клопотання. 
На думку апелянта, ігнорування судом першої інстанції питання позовної давності призвело до того, що орган влади отримав судовий захист через 8 років після правочину без будь-якого обґрунтування поважності такого запізнення. Наведене порушує принцип «юридичної визначеності» та право відповідача на справедливий судовий розгляд. З огляду на викладене, оскільки позивач знав про договір з 2017 року, а суд протиправно не розглянув заяву про застосування позовної давності, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як таке, що ухвалене з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права.
Колегія суддів відхиляє наведені вище доводи скаржника, як необґрунтовані, помилкові та такі, що не відповідають дійсності.
Так, апеляційним судом було достеменно встановлено, що мотивувальна частина оскаржуваного рішення суду містить розгорнутий аналіз та оцінку доводів відповідача щодо пропуску прокурором позовної давності, згідно яких місцевий господарський суд наголосив на хибності заявленої ним позиції, з огляду на таке. 
Главою 19 Цивільного кодексу України визначено строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. 
Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 
Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. 
Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема, і органом місцевого самоврядування, який є органом уповноваженим на виконання функцій держави в спірних правовідносинах), так і прокурором, уповноваженим законом звертатись до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган. 
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (п. 1 ст. 32 цієї Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. 
Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (п. п. 62, 66 рішення від 20.12.2007 за заявою №23890/02 у справі "Фінікарідов проти Кіпру"). 
З урахуванням особливостей конкретних правовідносин, початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. 
Відповідно до ст. 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановлених ст. ст. 253-255 цього Кодексу.
Встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування судом матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права. 
Отже, норми, установлені ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України щодо початку перебігу позовної давності, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. 
За змістом ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Таким чином, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов - можливості реалізувати своє право на захист у примусовому порядку, тобто через суд. 
Згідно зі ст. ст. 251, 252 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.
Відповідно до ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За приписами ст. 254 Цивільного кодексу України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалась або повинна була довідатись про це порушення) чинники. 
Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у ст. 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. 
Таким чином, для правильного застосування ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. За змістом наведеної норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. 
Такі правові висновки сформульовані Верховним Судом у постановах від 31.05.2023 у справі №908/3168/21, від 14.03.2023 у справі №922/3013/19, від 17.02.2021 у справі №926/2260/19, від 24.04.2018 у справі №902/538/14.
Так, відомості про право власності відповідача на зазначене нерухоме майно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.04.2017. Отже, початок перебігу строку позовної давності розпочався з 13.04.2017. 
Крім того, суд першої інстанції встановив, що позивач, всупереч вимогам ст. 59 Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні", не оприлюднив вищевказане рішення на офіційному сайті органу місцевого самоврядування. Відповідно прокурор не мав змоги відреагувати на порушення приватизаційного законодавства в момент його прийняття. 
За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду. 
Водночас, під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності. 
02.04.2020 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", яким розділ Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України доповнено пунктами 12-14 такого змісту: "12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжується на строк дії такого карантину". 
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої распіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Co-V-2" (зі змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин. 
Строк карантину неодноразово продовжувався. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVD-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функції, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. 
На території України дію карантину було продовжено постановою Кабінету Міністрів України від 23.12.2022 № 1423 до 30.04.2023, після чого дію карантину вкотре продовжено постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 № 383 до 30.06.2023. 
Таким чином, перебіг позовної давності з 02.04.2020 до 30.06.2023 зупинявся на період введення на території України карантину. 
Законом України від 08.11.2023 № 3450-ІХ "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини" (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. 
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29.01.2024, а після 30.01.2024 перебіг такого строку зупинявся. 
14.09.2025 набрав чинності Закон № 4434-IX від 14.05.2025 "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності”, відповідно до якого з перехідних положень Цивільного кодексу виключається норма, що зупиняла на час воєнного стану перебіг строків позовної давності. 
Позовну заяву у справі було подано Керівником Синельниківської окружної прокуратури 29.08.2025, з урахуванням чого суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про те, що вказаний позов було подано в межах строку позовної давності, а тому доводи відповідача в означеній частині є безпідставними.
Доводи відповідача щодо неправомірної відмови суду у затвердженні мирової угоди апеляційний суд також розцінює як неспроможні, оскільки наявна в матеріалах справи мирова угода, по-перше, не містить жодних даних про уповноважену з боку позивача особу, а по-друге, положення мирової угоди вочевидь є такими, що не відповідають інтересам територіальної громади. 
Більш того, самим же позивачем в особі уповноваженого представника було долучено до справи клопотання про визнання мирової угоди недійсною.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у затвердженні поданої відповідачем мирової угоди.
Інші доводи апеляційної скарги судом апеляційної інстанції враховані, проте, не є такими, що впливають на висновки суду апеляційної інстанції у даній постанові.
Узагальнюючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди скаржника з правовою оцінкою доказів та висновками суду першої інстанції, однак не спростовують встановлених обставин справи та правильності застосування норм матеріального і процесуального права.
На переконання колегії суддів, місцевий господарський суд з достатньою повнотою дослідив усі обставини справи, надав належну оцінку представленим доказам, висновки суду не суперечать матеріалам справи, обставини, які мають значення по справі, судом установлені безпомилково.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Центральний апеляційний господарський суд зазначає, що аргументи були почуті, враховані апеляційним судом, при цьому судом встановлено, що оскаржуване рішення є вмотивованим, місцевим судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтуються його висновки, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Хаджинастасиу проти Греції»).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, які зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 року). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Таким чином, доводи заявника апеляційної скарги про неповне з`ясування обставин справі, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права не знайшли свого підтвердження. 
За змістом ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, враховуючи, що місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, а також те, що доводи апелянта не є підставою для скасування рішення суду, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.03.2026 у справі №904/4909/25 слід залишити без змін.

Судові витрати.
У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за її подання відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.
Керуючись ст. ст. 74, 129, 269, 271, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Шляхової Зої Анатоліївни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.03.2026 у справі №904/4909/25 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.03.2026 у справі №904/4909/25 залишити без змін.

Справу №904/4909/25 повернути до Господарського суду Дніпропетровської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження передбачено статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повна постанова складена та підписана 27.05.2026.

Головуючий суддя Г.В. Левшина 

Суддя Л.В. Андрейчук

Суддя С.В. Вінніков