ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/48477/24 Суддя (судді) першої інстанції: Жукова Є.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді: – Осіпової О.О.,
суддів: – Златіна С.В., Кравченка Є.Д.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,- 

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі – відповідач-1), в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі – відповідач-2) від 12.06.2024 № 104250019248 про відмову у призначенні пенсії позивачу, ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянину України, РНОКПП - НОМЕР_1 ), пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до Закону України від 28.02.1991 № 796-ХІІ “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” (далі – Закон № 796-ХІІ);
- зобов`язати відповідача-1 зарахувати періоди проживання з 27.11.1990 по 28.06.1991, та з 01.09.1991 по 23.07.1993 в зоні гарантованого добровільного відселення та призначити з 29.05.2024 позивачу, пенсію, зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону № 796-ХІІ та здійснити її виплату.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 р. адміністративний позов задоволено частково:
- визнано протиправним та скасовано рішення відповідача-2 від 12.06.2024 № 104250019248 про відмову в призначенні пенсії позивачу;
- зобов`язано відповідача-2 призначити позивачу пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону № 796-ХІІ, починаючи з 29.05.2024;
- у задоволенні решти позовних вимог – відмовлено;
- розподіл судових витрат не здійснювався.
Не погоджуючись з рішенням Київського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 р., відповідач-2 подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі відповідач-2, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, неправильну оцінку доказів та порушення норм матеріального і процесуального права, вважає рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 р. незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Відповідач-2 зазначає, що позивачу було правомірно відмовлено у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону № 796-ХІІ, оскільки ним не підтверджено необхідний період проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення станом на 01.01.1993. На обґрунтування апеляційної скарги відповідач-2 посилається на те, що відповідно до поданих позивачем документів не підлягають зарахуванню періоди проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з 27.11.1990 по 28.06.1991 та з 01.09.1991 по 23.07.1993, оскільки згідно з дипломами про освіту позивач у цей час навчався відповідно в смт. Немішаєве та місті Києві, які не належать до зони безумовного (обов`язкового) відселення. У зв`язку з цим, на думку апелянта, для підтвердження права на пенсію позивач повинен був надати додаткові документи щодо періодів та форми навчання, а також щодо одночасного проживання у смт. Поліське Київської області.
Крім того, відповідач-2 зазначає, що за результатами розгляду заяви позивача за принципом екстериторіальності відповідачем-2 було прийнято рішення від 12.06.2024 № 104250019248 про відмову у призначенні пенсії, оскільки відсутній необхідний період проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, який є однією з обов`язкових умов для застосування положень ст. 55 Закону № 796-ХІІ. Виходячи з наведеного, відповідач вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність у позивача права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, не врахував усіх обставин справи та безпідставно задовольнив позовні вимоги. У зв`язку з цим апелянт просить рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 р. у справі № 320/48477/24 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову позивача відмовити повністю.
Позивач та відповідач-1 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Неподання відзиву відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) не перешкоджає перегляду судового рішення судом апеляційної інстанції та розгляду справи за наявними у ній матеріалами.
Апеляційний розгляд справи відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та на основі наявних доказів.
Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , 29.05.2024 звернувся до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку згідно до Закону № 796-ХІІ. Відповідачем-2, за принципом екстериторіальності, розглянуто документи додані до заяви про призначення дострокової пенсії за віком та прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії від 12.06.2024 № 104250019248.
Відповідно до рішення відповідача-2 від 12.06.2024 № 104250019248 вік заявника 51 рік 6 місяців 11 днів; необхідний страховий стаж з 01.01.2024 по 31.12.2024 становить 22 роки; страховий стаж особи становить 36 років 3 місяці 28 днів. За результатами розгляду документів, доданих до заяви: не враховано період проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з 27.11.1990 по 28.06.1991, згідно довідки № 05-07/460 від 12.09.2023, оскільки згідно диплому заявник навчався в смт. Немішаєве з 01.09.1987 по 28.06.1991, територія якого не відноситься до зони безумовного (обов`язкового) відселення та період проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з 01.09.1991 по 23.07.1993, згідно довідки № 05-07/460 від 12.09.2023, оскільки згідно диплому заявник навчався в м. Києві з 01.09.1991 по 28.06.1996, територія якого не відноситься до зони безумовного (обов`язкового) відселення.
Не погодившись із такою відмовою відповідача-2, позивач звернувся до суду із цією позовною заявою.
Колегія суддів, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, враховує наступне.
Згідно зі ст. 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи – катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.
Тож, виходячи зі змісту ст. 16 Конституції України, обов`язок держави щодо подолання наслідків Чорнобильської катастрофи – катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу зумовлює надання особливого статусу громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
В ухваленому на виконання ст. 16 Конституції України Законі № 796-ХІІ, який визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, передбачено додаткові гарантії соціального захисту для вказаних осіб – комплекс заходів у вигляді пільг, компенсацій і гарантій.
Фактично ці заходи є компенсацією особам, які постраждали внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, за втрачене здоров`я, моральні і фізичні страждання, обмеження в реалізації своїх здібностей та можливостей забезпечити собі гідний життєвий рівень, а також основним засобом реалізації державою конституційного обов`язку щодо забезпечення соціального захисту таких осіб.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними (ч. 2 ст. 46 Конституції України).
Згідно з положеннями ст. 26 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) право на пенсію за віком мають особи після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31.12.2017.
Починаючи з 01.01.2018, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01.01.2018 по 31.12.2018 – не менше 25 років; з 01.01.2019 по 31.12.2019 – не менше 26 років; з 01.01.2020 по 31.12.2020 – не менше 27 років; з 01.01.2021 по 31.12.2021 – не менше 28 років; з 01.01.2022 по 31.12.2022 – не менше 29 років; з 01.01.2023 по 31.12.2023 – не менше 30 років; з 01.01.2024 по 31.12.2024 – не менше 31 року; з 01.01.2025 по 31.12.2025 – не менше 32 років; з 01.01.2026 по 31.12.2026 – не менше 33 років; з 01.01.2027 по 31.12.2027 – не менше 34 років; починаючи з 01.01.2028 – не менше 35 років.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 45 Закону № 1058-ІV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, визначені у ст. 55 Закону № 796-XII, ч. 1 якої перебачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону № 1058-ІV, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
П. 2 ч. 1 ст. 55 Закону № 796-XII встановлено, зокрема, потерпілі від Чорнобильської катастрофи: особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні безумовного (обов`язкового) відселення за умови, що вони за станом на 01.01.1993 р. прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 2 років, мають право на зниження пенсійного віку – 4 роки та додатково 1 рік за кожний рік проживання, роботи, але не більше 9 років.
При цьому початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 р. незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Відповідно до ч. 3 ст. 55 Закону № 796-XII призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону № 1058-ІV і цього Закону.
Пільги щодо обчислення стажу роботи (служби) визначені у ст. 56 Закону № 796-XII, згідно з ч. 2 якої право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4, за умови стажу роботи не менш як: чоловіки – 20 років, жінки – 15 років, із збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75 процентів заробітку.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що умовами для виникнення в особи права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 55 Закону № 796-XII є:
1) наявність відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 20 років страхового стажу;
2) факт постійного проживання такої особи у зоні безумовного (обов`язкового) відселення за умови, що вони за станом на 01.01.1993 р. прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 2 років;
3) досягнення необхідного віку для призначення пенсії, зменшеного на відповідну кількість років відповідно до ст. 55 Закону № 796-XII.
З огляду на рішення від 12.06.2024 № 104250019248 відповідач-2 відмовив позивачу в призначенні пенсії в зв`язку з відсутністю необхідного періоду проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, а саме: не враховано період проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з 27.11.1990 по 28.06.1991, згідно довідки № 05-07/460 від 12.09.2023, оскільки згідно диплому заявник навчався в смт. Немішаєве з 01.09.1987 по 28.06.1991, територія якого не відноситься до зони безумовного (обов`язкового) відселення та період проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з 01.09.1991 по 23.07.1993, згідно довідки № 05-07/460 від 12.09.2023, оскільки згідно диплому заявник навчався в м. Києві з 01.09.1991 по 28.06.1996, територія якого не відноситься до зони безумовного (обов`язкового) відселення. Зауважено, заявнику необхідно надати уточнювальні документи щодо періодів та форми навчання та одночасного проживання в смт. Поліське.
Так, ч. 1 ст. 44 Закону № 1058-IV обумовлено, що призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.
Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.
Пп. 7 п. 2.1 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону № 1058-IV, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. № 22-1 (далі – Порядок № 22-1), передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку: потерпілим від Чорнобильської катастрофи: документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі ст. 55 Закону № 796-XII).).
Нормами п. 4.2 розділу IV Порядку № 22-1 встановлено, що після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Закон № 796-ХІІ та Порядок № 22-1 визначають перелік документів, які особа подає для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.
Після того як особі вже встановлено відповідний статус та видано посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи, законодавство не покладає на неї обов`язку повторно доводити всі фактичні обставини, які були перевірені державою під час видачі такого посвідчення.
Інше тлумачення призвело б до ситуації, коли кожен державний орган повторно перевіряв би одні й ті самі обставини, що суперечить принципам правової визначеності та належного урядування.
Саме тому чинне посвідчення є достатнім доказом встановленого статусу особи, а додаткове доказування відповідних обставин може вимагатися лише у випадку наявності належних доказів незаконності самого посвідчення.
Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону № 796-XII (в редакції Закону, яка була чинна на момент видачі позивачу посвідчення (категорії 2)) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону № 796-XII (в редакції Закону, яка була чинна на момент видачі позивачу посвідчення (категорії 2)) до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать: особи, які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або прожили за станом на 01.01.1993 р. на території зони безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, та відселені або самостійно переселилися з цих територій.
П. 2 ст. 14 Закону № 796-XII передбачено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи: - особи, які постійно проживали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття постанови про відселення, - категорія 2.
Згідно з ч. 3 та 4 ст. 15 Закону № 796-XII підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.
Отже, такі довідки мають допоміжний характер та використовуються на етапі встановлення статусу особи.
Після того як статус уже встановлено та видано відповідне посвідчення, саме посвідчення стає основним документом, який посвідчує наявність цього статусу.
Тому відповідач-2 не мав правових підстав надавати перевагу власній оцінці окремих довідок над чинним посвідченням потерпілого від Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до ст. 65 Закону № 796-ХІІ та положень Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, посвідчення є документом, який підтверджує статус особи та надає право користування передбаченими законом пільгами.
Таким чином посвідчення не є лише допоміжним документом чи довідкою про певні обставини. Воно є офіційним підтвердженням набутого правового статусу особи та правових наслідків такого статусу.
Однією з гарантій, прямо передбачених Законом № 796-ХІІ для осіб відповідної категорії, є право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку.
Отже, чинне посвідчення категорії 2 саме по собі підтверджує право особи претендувати на відповідні пенсійні пільги за умови виконання інших вимог закону щодо віку та страхового стажу.
Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - місцевими Радами народних депутатів на цих територіях.
Відповідно до п. 4 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 № 51 (який був чинний на момент видачі позивачу посвідчення категорії 2), потерпілим від Чорнобильської катастрофи з числа евакуйованих у 1986 році із зони відчуження (в тому числі особам, які на момент евакуації перебували у стані внутрішньоутробного розвитку, після досягнення ними повноліття) і особам, які постійно прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття рішення про відселення (розпорядження Ради Міністрів УРСР від 28.06.1989 р. № 224), віднесеним до категорії 2, видаються посвідчення сірого кольору, серія Б.
Згідно з п. 10 вищевказаного Порядку видача посвідчень провадиться:
- народним депутатам України, відповідальним працівникам Секретаріату Верховної Ради України, Адміністрації Президента України, Конституційного Суду України, Верховного Суду України, Вищого арбітражного суду України, Прокуратури України, Кабінету Міністрів України, а також керівникам центральних органів виконавчої влади, Фонду державного майна України, Антимонопольного комітету України, головам обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, працівникам підприємств і організацій, розташованих у зоні відчуження, - МНС;
- іншим потерпілим і учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням місцевих органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування за місцем проживання.
З наведено слідує, що єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС, статус особи, яка постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіологічного контролю та надає право користування пільгами, встановленими Закону № 796-XII, є відповідне посвідчення.
Різного роду довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 08.06.2022 у справі № 805/3752/18-а, від 15.01.2021 у справі № 520/7846/17, від 21.11.2019 у справі № 572/47/17.
Судом встановлено, що відповідно до посвідчення серія НОМЕР_2 , виданого 06.10.2004 Київською облдержадміністрацією, позивач є громадянином, який постійно проживав у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття рішення про відселення (розпорядження Ради Міністрів УРСР від 28.06.1989 р. № 224), Категорія 2.
Отже, під час видачі позивачу вказаного посвідчення уповноваженим органом перевірялись обставини постійного проживання на території зони безумовного (обов`язкового) відселення. У протилежному випадку у разі не підтвердження таких обставин, позивач не отримав б вказаного посвідчення.
При цьому матеріали справи не містять доказів визнання недійсним цього посвідчення як на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії, так і на момент розгляду цієї справи.
Крім вказаного посвідчення разом із заявою про призначення пенсії позивачем було подано копії:
- довідки виконавчого комітету Поліської селищної ради народних депутатів Поліського району Київської області від 30.08.1991 № 6386 про те, що ОСОБА_1 , 1972 року народження, проживає, прописаний в м. Поліському. Зазначено, в зв`язку з аварією на Чорнобильській АЕС смт. Поліське Київської обл., відноситься до зони безумовного/обов`язкового/ відселення населення;
- довідки від 20.04.1992 № 5001 про те, що ОСОБА_1 з моменту аварії по 20.04.1992 постійно проживав в зоні безумовного (обов`язкового) відселення 9не менше п`яти років) в смт. Поліське Київської обл;
- довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та прописку) від 19.03.1992, видана виконавчим комітетом Поліської селищної ради Поліського району Київської області про те, що позивач, разом з батьками та сестрою проживав постійно та постійно прописаний по АДРЕСА_1 з 16.04.1976 року;
- архівної довідки від 12.09.2023 № 05-07/460, згідно з якою у документах архівного фонду «Поліська селищна рада, смт. Поліське Київської області» у будинковій книзі для прописки громадян, що проживають у будинку по АДРЕСА_2 . (так в документах) в смт. Поліське Київської обл., містяться наступні відомості про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 (у документах рос. мовою: ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 : з 16.04.1976 р. по 25.08.1987 р.; з 27.11.1990 р. по 23.07.1993 р.
Колегія суддів враховує, що посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 2 серії НОМЕР_2 було видане позивачу Київською обласною державною адміністрацією на підставі довідки Поліської районної державної адміністрації від 20.04.1992 № 5001 та відповідно до Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Видача такого посвідчення є результатом спеціальної адміністративної процедури, під час якої уповноважений державний орган перевіряє наявність усіх передбачених законом умов для встановлення відповідного статусу особи. Отже, під час видачі посвідчення державою вже було перевірено факт проживання позивача у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та відповідність його вимогам Закону № 796-ХІІ.
За таких обставин Пенсійний фонд не вправі ігнорувати результати такої перевірки та фактично проводити повторне встановлення обставин, які вже були досліджені й підтверджені компетентним органом при наданні статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 2 серії НОМЕР_2 було анульоване, скасоване, визнане недійсним або вилучене у встановленому законом порядку.
За відсутності таких доказів зазначене посвідчення є чинним офіційним документом, виданим компетентним державним органом, та породжує для його власника відповідні права і гарантії, встановлені Законом № 796-ХІІ.
Відповідач-2 не може довільно ставити під сумнів юридичну силу посвідчення лише з підстав власної оцінки окремих документів, які свого часу були підставою для його видачі. До моменту офіційного скасування або визнання посвідчення недійсним воно має презумпцію законності та підлягає безумовному врахуванню всіма органами державної влади.
Також відповідно до листа Департаменту соціального розвитку та ветеранської політики від 01.04.2024 зазначено, згідно з обліковими даними Департаменту Київською облдержадміністрацією позивачу було видано посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 2 серія № НОМЕР_3 , відповідно до Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 № 501, на підставі Довідки встановленого зразка Поліської райдержадміністрації від 20.04.1992 № 5001.
Отже, в контексті встановлених обставин, з урахуванням позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 27.02.2018 у справі № 344/9789/17, від 24.10.2019 у справі № 152/651/17, від 25.11.2019 у справі № 464/4150/17, від 27.04.2020 у справі № 212/5780/16-а, від 18.06.2020 у справі № 404/5266/16-а (2-а/404/29/17), суд зазначає, що саме посвідчення особи, яка постійно проживає у зоні безумовного (обов`язкового) відселення надає позивачу право користування пільгами, встановленими Законом № 796-ХІІ, у тому числі, призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку.
Таким чином, подані позивачем документи в повному обсязі підтверджують факт проживання позивача у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, відтак, рішення відповідача-2 від 12.06.2024 № 104250019248 не відповідає критеріям законності, обґрунтованості та справедливості, визначеним ст. 2 КАС України.
Суд звертає увагу, що встановлення статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, не належить до компетенції органів Пенсійного фонду України.
Такі повноваження законодавством покладені на відповідні державні адміністрації та інші уповноважені органи, які приймають рішення про видачу посвідчень на підставі перевірених документів.
Відмовляючи позивачу у призначенні пенсії та мотивуючи це сумнівами щодо факту проживання у зоні безумовного відселення, відповідач-2 фактично поставив під сумнів законність рішення державного органу про видачу посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи.
Однак Пенсійний фонд не наділений повноваженнями переглядати чи переоцінювати законність рішень інших органів державної влади, які є чинними та не скасовані у встановленому законом порядку.
Фактично відповідач-2 вийшов за межі своїх повноважень, що суперечить ст. 19 Конституції України.
Колегія суддів наголошує, що оскаржуване рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії вмотивоване виключно відсутністю необхідного періоду проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, що спростовано належними та допустимими доказами, отже, наявність усіх інших передумов для призначення позивачу пенсії відповідно до ст. 55 Закону № 796-ХІІ не заперечується відповідачами.
Підставою для відмови відповідач-2 визначив необхідність додаткового підтвердження одночасного проживання позивача у смт. Поліське та навчання в інших населених пунктах.
Однак ні Закон № 796-ХІІ, ні Порядок № 22-1 не містять вимоги про подання таких додаткових документів особою, якій уже встановлено статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи та видано відповідне посвідчення.
Таким чином відповідач фактично встановив додаткові умови реалізації права на пенсію, які не передбачені законодавством, що є неприпустимим з огляду на вимоги ст. 19 Конституції України.
Окремо апеляційний суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 27.03.2019 у справі № 569/7589/17, відповідно до якої право на пенсію відповідно до Закону № 796-ХІІ мають особи, які отримали посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілого від Чорнобильської катастрофи.
Зазначений висновок Великої Палати є обов`язковим для врахування судами нижчих інстанцій та додатково підтверджує безпідставність доводів відповідача щодо необхідності повторного підтвердження обставин, які вже стали підставою для видачі посвідчення.
Згідно пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону № 1058-IV, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Наведена правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 07.05.2024 у справі № 460/38580/22.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені ст. 315 КАС України.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -  

П О С Т А Н О В И Л А: 

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області — залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О.О. Осіпова

Суддя С.В. Златін

Суддя Є.Д. Кравченко