МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 квітня 2026 р.  	№ 400/961/26 	
м. Миколаїв
Миколаївський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Дерев`янко Л.Л. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу 

за позовом	ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , 	

до відповідача	Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради, вул. Мала Морська, 19,м. Миколаїв,54001, 	

про	визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,	

ВСТАНОВИВ:

І. Зміст позовних вимог
До Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі- позивач) до Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради (далі – відповідач) з вимогами:
визнати протиправними дії Департаменту праці та соціального захисту населення м. Миколаєва (ЄДРПОУ 03194499, місцезнаходження: 54001, м. Миколаїв, вул. Мала Морська, 19) щодо відмови ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП: НОМЕР_1 ) у видачі (продовжені дії) посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни та відмови у наданні (продовжені дії) статусу особи з інвалідністю внаслідок війни;
зобов`язати Департамент праці та соціального захисту населення м. Миколаєва (ЄДРПОУ 03194499, місцезнаходження: 54001, м. Миколаїв, вул. Мала Морська, 19) видати (продовжити дію) ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП: НОМЕР_1 ) посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни та надати (продовжити дію) статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.
ІІ. Виклад позицій учасників справи
В обґрунтування позову позивач зазначив, що з листопада 2017 року до вересня 2025 року мав статус особи з інвалідністю внаслідок війни. В 2008 році працюючи в органах внутрішніх справ (міліції) ОСОБА_1 отримав травму голови при виконанні службових обов`язків під час затримання правопорушників. В 2017 році ОСОБА_1 у зв`язку з вищевказаною травмою було встановлено 3 групу інвалідності, також згідно до свідоцтва про хворобу №268 р/нс від 08 вересня 2017 року його було визнано непридатним до служби у поліції. Свідоцтвом про хворобу було підтверджено, що травма пов`язана з виконанням службових обов`язків. В 2025 році за рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи йому було повторно надано інвалідність 3 групи до 01 грудня 2028р, вказано, що травма, так пов`язана з виконанням службових обов`язків. Проте, відповідач відмовив у продовжені дії посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, оскільки формулювання, наведене у документах ОСОБА_1 , не відповідає вимогам законодавства, законні підстави для продовження строку дії посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни відсутні. Позивач, посилаючись на пункт 2 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» вважає відмову Відповідача у наданні Позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни і видачі відповідного посвідчення є незаконною. Позивач звертає увагу суду на те, що формулювання причини травми в свідоцтвах про хворобу і в рішенні експертної команди «Травма, так пов`язана з виконанням службових обов`язків» відповідає зазначеній нормі. 
Відповідач проти позову заперечив, у відзиві послався на те, докази отримання позивачем травми безпосередньо внаслідок виконання бойових завдань по захисту Батьківщини, перебуваючи на фронті чи в районі проведення воєнних дій відсутні. Встановлення медичною комісією групи інвалідності з формулюванням "травма пов`язана з проходженням служби", не є безперечною підставою для надання позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, оскільки такий статус може бути визначений тільки відповідно до вимог закону. Аналіз викладеного вище, дає підстави для висновку, що поширення на особу статусу інваліда війни у розумінні статті 7 Закону № 3551-XII нерозривно пов`язане із наявністю у такої особи статусу ветерана війни, гарантії соціального захисту яких безпосередньо регулюються цим Законом. А тому, статус особи з інвалідністю певної групи та статус інваліда війни є принципово різними правовими категоріями, а отримання травми під час проходження служби автоматично не свідчить про наявність у особи статусу осіб з інвалідністю внаслідок війни. Правова позиція аналогічного змісту щодо застосування статті 7 Закону № 3551-XII викладена у постановах Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі №21-377а13 та від 20 січня 2015 року у справі 21-528а14, яка підтримана Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30 вересня 2019 року у справі № 824/32/19-а, від 18 листопада 2020 року у справі № 1140/2362/18, від 02 квітня 2021 року у справі № 0540/9350/18-а. Позивачу дійсно було видано посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, проте вказані обставини не свідчать про обов`язок Відповідача знов видати вказане посвідчення, тобто визнати позивача особою з інвалідністю внаслідок війни. Просить у задоволенні позову відмовити.
Позивач скористався своїм правом на відповідь на відзив, в якій зазначив про нерелевантність висновків Верховного Суду у наведених відповідачем справах до обставин цієї справи, а також наголосив, що ч.2 ст.7 Закону №3551 є спеціальною нормою, яка встановлює самостійні підстави для віднесення відповідної особи до особи з інвалідністю внаслідок війни, що є одним із видів ветеранів війни. 
ІІІ. Рух справи
Ухвалою від 02.04.2026 Миколаївський окружний адміністративний суд відкрив спрощене провадження у справі, визначив, що розгляд справи буде здійснюватися без виклику сторін, встановив строк для подання сторонами заяв по суті.
Справу розглянуто в письмовому провадженні. 
IV. Фактичні обставини справи, встановлені судом
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 від 03.12.2021, дійсного до 01.12.2023, ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни осіб з інвалідністю внаслідок війни.
Військово-лікарською комісією Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Херсонській області» здійснено медичний огляд старшого інспектора ДПС Грицевича С.В., за результатами якого оформлено свідоцтво про хворобу №268 від 08.09.2017.
За наслідками проведеного медичного огляду, серед іншого, з`ясовано, що «відповідно до висновку за фактом отримання травми, затвердженого заступником начальника ДАІ УМВС України в Херсонській області, 23.09.2008 біля 00 годин 40 хвилин на розі вулиць Комунарів -Горького при зупиненні автомобіля при порушенні дорожнього руху був побитий водієм цього автомобіля. В результаті чого отримав тілесні ушкодження». Травма ТАК, пов`язана з виконанням службових обов`язків.
Відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія ААА №859297 від 28.11.2019, позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності, причина інвалідності згідно довідки до акту огляду МСЕК - травма, так, пов`язана з виконанням службових обов`язків.
Довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААВ №239019 від 23.11.2021 підтверджено, що причина інвалідності - травма, так, пов`язана з виконанням службових обов`язків
За рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 11.12.2025 позивачу було повторно надано інвалідність ІІІ групи до 01 грудня 2028р. Причина встановлення інвалідності – травма, так, пов`язана з виконанням службових обов`язків.
Позивач 12.12.2025 звернувся до відповідача із заявою про продовження дії посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.
За результатом розгляду звернення листом №3813/09.02-04-02 від 29.12.2025 відповідач повідомив позивача, що на підставі отриманої інформації від управління праці та соціального захисту населення Корабельної районної у місті Херсоні ради, а саме що у зв`язку із тимчасовою окупацією міста Херсона паперові справи ветеранів війни були вилучені для знищення та не збереглися, для подовження дії посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни позивачу необхідно надати документи, які були підставою для встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.
Між сторонами не є спірним, що такі документи були надані.
Листом від 236/09-01-06/09/14/26 від 05.01.2026 відповідач відмовив позивачу в задоволенні заяви у зв`язку з тим, що зазначене в документах формулювання не відповідає вимогам пункту 2 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-XII від 22.10.1993, у зв`язку з чим правові підстави для встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відсутні.
Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернувся з цією позовною заявою до суду.
V. Джерела права
Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначаються Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII).
Відповідно до частини 1 статті 7 Закону № 3551-XII, до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.
Пунктом 2 частини 2 статті 7 Закону № 3551-XIІ встановлено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа: осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.
Порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранам війни визначається нормами Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 (далі - Положення №302).
Відповідно до абзацу першого пункту 2 Положення №302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) Захисників чи Захисниць України, на основі якого надаються відповідні пільги і компенсації.
Згідно з абзацом третім пункту 3 Положення №302 особам з інвалідністю внаслідок війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни" та нагрудний знак "Ветеран війни - особа з інвалідністю внаслідок війни".
Абзацом другим пункту 7 Положення №302 встановлено, що Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, Посвідчення учасника війни і відповідні нагрудні знаки, Посвідчення члена сім`ї загиблого, Посвідчення члена сім`ї загиблого Захисника чи Захисниці України видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за місцем реєстрації громадянина.
Відповідно до пункту 10 Положення №302 "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни" видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.
Особам з інвалідністю внаслідок війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до пункту 8 цього Положення.
Суд враховує, що в силу пункту 2 частини другої статті 7 Закону №3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з інвалідністю з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.
У контексті цього спору учасники справи не заперечують, що інвалідність позивача встановлена внаслідок отримання ним травми під час проходження служби у органах МВС України.
Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII військовий обов`язок включає, зокрема, проходження військової служби.
Частиною другою статті 2 названого Закону встановлено, що проходження військової служби здійснюється, у тому числі громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Конституційний Суд України у Рішенні від 01.12.2004 №20-рп/2004 виходячи з того, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України (частина перша статті 65 Конституції України), а ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав (частина перша статті 4 Закону №3551), сформулював юридичну позицію, згідно з якою "на осіб, які за Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" належать до ветеранів війни, повинні поширюватися гарантії державного соціального захисту відповідно до положень частини п`ятої статті 17 Конституції України (абзаци одинадцятий, тринадцятий пункту 6 мотивувальної частини). Відповідно до частини другої статті 4 Закону №3551 ветеранами війни є учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
Встановлення медичною комісією групи інвалідності з формулюванням "травма пов`язана з виконанням службових обов`язків", не є безперечною підставою для надання позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, оскільки такий статус може бути визначений тільки відповідно до вимог закону.
Аналіз наведених законодавчих положень дає підстави для висновку, що поширення на особу статусу інваліда війни у розумінні статті 7 Закону № 3551-XII нерозривно пов`язане із наявністю у такої особи статусу ветерана війни, гарантії соціального захисту яких безпосередньо регулюються цим Законом.
При цьому суд зауважує, що статус особи з інвалідністю певної групи та статус інваліда війни є принципово різними правовими категоріями, а отримання травми під час проходження військової служби автоматично не свідчить про наявність у особи статусу осіб з інвалідністю внаслідок війни.
Спеціальним законом, який визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них є Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII (далі Закон №3551, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Поняття «ветеран війни» міститься у статті 4 Закону № 3551-XII, відповідно до частини першої цієї статті ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
З системного аналізу вимог статей 4, 7 Закону №3551 вбачається, що віднесення особи до особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до статті 7 Закону №3551 безпосередньо пов`язане з визначенням самого поняття «ветеран війни», яке міститься у статті 4 цього Закону, згідно з частиною першою якої ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Зважаючи на викладене, визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до «осіб з інвалідністю внаслідок війни», є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. У цьому контексті положення ст. 7 Закону №3551 необхідно тлумачити таким чином, що підставою для визнання особи особою з інвалідністю внаслідок війни, у тому числі отриманої під час виконання інших обов`язків військової служби, є факт участі особи у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Таким чином, визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до «осіб з інвалідністю внаслідок війни», є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Правова позиція аналогічного змісту щодо застосування статті 7 Закону № 3551-XII викладена у постановах Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі №21-377а13 та від 20 січня 2015 року у справі 21-528а14, яка підтримана Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30 вересня 2019 року у справі № 824/32/19-а, від 18 листопада 2020 року у справі № 1140/2362/18, від 02 квітня 2021 року у справі № 0540/9350/18-а.
Також в ухвалах від 11.03.2024 у справі №240/22524/23, від 06.03.2023 у справі № 420/12184/22, від 08.08.2023 у справі № 440/8069/22, від 05.10.2023 у справі № 580/1357/23 Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження в подібних справах, оскільки не вбачав підстав для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 30.09.2019 у справі № 824/32/19-а, від 18.11.2020 у справі № 1140/2362/18 та від 02.04.2021 у справі № 0540/9350/18-а.
VІ. Оцінка суду
У даній справі позивач оскаржує відмову органу соціального захисту населення у продовженні йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та продовженні дії посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.
З матеріалів справи вбачається, що позивачу дійсно 05.12.2021 було видано посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, тобто визнано за ним вказаний статус. Правомірність видачі вказаного посвідчень ніким не оскаржувалась.
Отже, позивач перебував у такому статусі до 01.12.2023 згідно з посвідченням серії № НОМЕР_3 від 05.12.2021, а після спливу терміну дії такого посвідчення позивач втратив статус особи з інвалідністю внаслідок війни ІІІ групи.
Отже, у спірному випадку не має місце позбавлення позивача статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, а йдеться про встановлення підстав для отримання такого статусу в подальшому.
Проте, вказані обставини про встановлення статусу в минулому не свідчать про обов`язок відповідача знов видати вказане посвідчення, тобто визнати позивача особою з інвалідністю внаслідок війни, а також не свідчать про наявність у позивача підстав для користування таким статусом і надалі.
У цьому контексті суд наголошує, що легітимні очікування не можна ототожнювати із сподіваннями, що виникають на підставі особистого сприйняття або помилкової оцінки певних обставин чи норм права (законодавства); не можуть виникати легітимні очікування, якщо існує реальний спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства; обов`язковою умовою, за наявності якої певне сподівання (вимога) особи набуває ознак легітимного очікування є те, що таке очікування (вимога) має належне правове підґрунтя, тобто наявне достатнє джерело для відповідного очікування (вимоги). Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі №580/1300/22.
При цьому, матеріали справи не містять доказів отримання позивачем травми безпосередньо внаслідок виконання бойових завдань по захисту Батьківщини, перебуваючи на фронті чи в районі проведення воєнних дій. 
Суд констатує, що проходження служби в органах внутрішніх справ України в спірному випадку не є тотожним участі в бойових діях та захисті Батьківщини, у зв`язку з чим не кореспондується з обставинами, які визначено пунктом 2 частини 2 статті 7 Закону №3551-XII.
Щодо посилання позивача на нерелевантність зазначених відповідачем висновків Верховного Суду у подібних відносинах, суд звертає увагу на постанову Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду від 18 листопада 2020 року у справі №1140/2362/18, в якій досліджувалось наявність підстав для надання статусу інваліда війни не військовослужбовцю. Суд вказав, що "визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до "інвалідів війни", є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав".
Таким чином, оскільки позивачу встановлено інвалідність внаслідок травми, отриманої у мирний час, а саме, внаслідок побиття учасником дорожнього руху, а не в результаті участі у захисті Батьківщини чи в бойових діях, зазначена у довідках МСЕК і рішенні експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи причина інвалідності позивача «травма, так, пов`язана з виконанням службових обов`язків» не може бути підставою для отримання посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 2 частини 2 статті 7 Закону №3551-XII.
За наведеного правового регулювання та висновків Верховного Суду, відмова відповідача у продовженні дії посвідчення є правомірною.
VІІ. Висновки 
Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з частиною 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, та докази, надані представником позивача, суд дійшов висновку, що за наведених у позовній заяві мотивів і підстав позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Оскільки докази понесення сторонами судових витрат відсутні, тому питання про відшкодування таких не вирішується.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
ВИРІШИВ:
В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради (вул. Мала Морська, 19,м. Миколаїв,54001 ЄДРПОУ 03194499) відмовити. 

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Л.Л. Дерев`янко