Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11.06.2026  	Справа №607/2928/26 Провадження №2/607/3241/2026	

м. Тернопіль
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:
 
головуючого судді Вийванка О. М. 
 
за участю секретаря судового засідання Дудченко Ю. Р. 
учасників справи:
представника відповідача Покотила Ю. В. 
представника третьої особи Недокуса В. І. 
представника третьої особи Друзюк Р. М. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Тернопільська міська рада, ОСОБА_3 , Виконавчий комітет Тернопільської міської ради, Комунальне підприємство «Тернопільська Кінокомісія» про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ: 

 
Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до відповідача  ОСОБА_2 , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Тернопільська міська рада, ОСОБА_3 , Виконавчий комітет Тернопільської міської ради, Комунальне підприємство «Тернопільська Кінокомісія» про відшкодування шкоди.
 
В обґрунтування позовних вимог позивач викладено обставини, що 21.11.2012 виконавчий комітет Тернопільської міської ради прийняв рішення «Про надання в оренду нежитлових приміщень Комунального підприємства «Палац Кіно» Тернопільської міської ради», яким в оренду фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2 передано, зокрема, нежитлове приміщення загальною площею 195,2 кв.м. в АДРЕСА_1 . 22.03.2013 рішенням Тернопільської міської ради «Про приватизацію об`єктів комунальної власності» затверджено перелік об`єктів комунальної власності міста, які підлягають приватизації шляхом викупу орендарем, у тому числі приміщення, яке відповідно до рішення виконкому від 21.11.2012 орендоване ФОП ОСОБА_2 29.04.2013 на підставі цього рішення між управлінням обліку та контролю за використанням комунального майна Тернопільської міської ради та ФОП ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення загальною площею 195,2 кв.м в АДРЕСА_1 .
16.09.2014 постановою Львівського апеляційного адміністративного суду визнано протиправним та скасовано рішення виконкому Тернопільської міської ради від 21.11.2012 в частині надання ФОП ОСОБА_2 в оренду нежитлового приміщення Комунального підприємства «Палац Кіно»; визнано протиправним та скасовано рішення Тернопільської міської ради від 22.03.2013 «Про приватизацію об?єктів комунальної власності» в частині включення в перелік об?єктів комунальної власності, які підлягають приватизації шляхом викупу орендарем ОСОБА_2 нежитлового приміщення.
09.06.2015 рішенням Господарського суду Тернопільської області у справі
№ 921/384/15-г/3, залишеним без змін постановами Львівського апеляційного господарського суду від 31.08.2015 та Вищого господарського суду України від 13.04.2016 визнано недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення, зобов?язано ФОП ОСОБА_2 повернути вказане нежитлове приміщення територіальній громаді міста Тернополя в особі Тернопільської міської ради.
15.12.2015 ОСОБА_2 продав спірне нежитлове приміщення ОСОБА_1 , який, у свою чергу, 31.08.2016 продав це приміщення ОСОБА_3 .
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10.06.2020 у ОСОБА_3 на користь територіальної громади міста Тернополя в особі Тернопільської міської ради витребувано нежитлове приміщення загальною площею 192,0 кв. м, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Постановою Тернопільського апеляційного суду від 11.02.2021 вищевказане рішення залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що рішення Тернопільської міської ради та договір купівлі-продажу, на підставі якого ФОП ОСОБА_2 набув право власності на спірне нежитлове приміщення, були скасовані в судовому порядку, тому він не мав права відчужувати це майно. Відповідно це майно вибуло з володіння територіальної громади поза її волею, що є підставою для його витребування на підставі статті 388 Цивільного кодексу України.
08.11.2023 постановою Великої Палати Верховного Суду рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10.06.2020 та постанову Тернопільського апеляційного суду від 11.02.2021 змінено в мотивувальній частині та викладено її в редакції цієї постанови, в іншій частині судові рішення залишено без змін.
На підставі рішення суду, що набрало законної сили, державним виконавцем Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відновлено виконавче провадження про примусове виконання виконавчого листа №607/15052/16-ц виданого 26.04.2021 на виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області. 08.02.2024 в ході виконання вказаного виконавчого провадження державним виконавцем Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Баляк О.Б. складено акт передачі нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , від ОСОБА_3 до територіальної громади міста Тернополя в особі Тернопільської міської ради.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21.10.2025, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду (збитки) в сумі 8960640,00 грн. вартості вилученого за рішенням суду нерухомого майна, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином, позивач позбавлений права власності на нерухоме майно, що порушує його право на мирне володіння майном, оскільки майно витребуване без жодної належної йому сатисфакції (відшкодування вартості).
Крім того, на момент купівлі-продажу не перебування спірного майна під будь-якою забороною його відчуження перевірялось нотаріусом, котрий посвідчував договір купівлі-продажу нерухомого майна від 31.08.2016. Оскільки перевіркою жодних заборон відчуження нерухомого майна не було виявлено, договір купівлі-продажу зареєстровано, кошти за вказаним договором сплачено, то позивач має право на відновлення її порушеного права, шляхом відшкодування відповідачем вартості придбаного майна.
У зв`язку із недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та стягнути з відповідача матеріальну шкоду (збитки) в сумі 8 960 640,00 грн. вартості вилученого за рішенням суду нерухомого майна, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позов, в якому позов не визнав, та зазначив, що постановою Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 року у справі №607/15052/16-ц ОСОБА_3 не можна вважати добросовісним набувачем, оскільки вона могла знати про наявність підстав для вилучення нежитлового приміщення з підстав, що виникли до купівлі нею цього приміщення. Таким чином, в даному конкретному випадку підстави для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів на підставі ст. 661 ЦК України відсутні. Варто зауважити, що також підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошових коштів на підставі ч. 1 ст. 661 ЦК України також були відсутні, а позов у справі №607/24024/24 був задоволений на стадії підготовчого судового зсідання виключно на тій підставі, що ОСОБА_1 повністю визнав позовні вимоги ОСОБА_3 .. При цьому як вбачається із судових рішень у справі №607/15052/16-ц та у справі №607/24024/24, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживають за однією і тією ж адресою – АДРЕСА_2 . У зв`язку з викладеним відповідач просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.
Представник Тернопільської міської ради подав пояснення на позов в якому вказав, що у даній справі спірні правовідносини виникли виключно між сторонами, і саме між ними існує предмет спору, що стосується їхніх прав та обов`язків, пов`язаних із відшкодуванням матеріальної шкоди, через що при ухваленні рішення покладаються на думку суду. 
Представник Комунального підприємства «Тернопільська Кінокомісія» Тернопільської міської ради подав пояснення на позов в якому вказав, що у даній справі спірні правовідносини виникли виключно між сторонами, пов`язані із відшкодуванням матеріальної шкоди, завданої внаслідок придбання майна. Комунальне підприємство не є суб`єктом спірного зобов`язання, не набуло прав та обов`язків за відповідними правовідносинам та не вчиняло дій, які б впливали на виникнення чи обсяг заявлених вимог, через що при ухваленні рішення покладаються на думку суду. 
ОСОБА_3 подала пояснення на позов в якому вказала, що грошові вимоги ОСОБА_3 , завданих у зв`язку з витребуванням належного їй на праві приватної власності майна, вже були задоволенні на підставі судового рішення, тому при вирішенні справи покладається на думку суду. 
Представник Виконавчого комітету Тернопільської міської радине подав пояснення на позов. 
У судовому засідання позивач не з`явився, однак подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити з підстав та мотивів, зазначених у ньому.
Представник відповідача у судовому засіданні просить відмовити з підстав та мотивів, наведених у відзиві на позов.
Представник Тернопільської міської ради, Виконавчого комітету Тернопільської міської ради у судовому засіданні покладається на думку суду пр. вирішенні справи. 
Представник ОСОБА_3 у судовому засіданні не заперечує проти задоволення позову. 
Представник Комунального підприємства «Тернопільська Кінокомісія» у судове засідання не з`явився, не повідомивши суду про причини своєї неявки, будучи повідомленим про дату, час та місце судового засідання. 
При розгляді справи судом, учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії, зокрема. 
Ухвалою суду відкрито провадження у справі. 
Ухвалою суду залучено третіх осіб на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору.
Ухвалою суду закрито підготовче судове засідання. 
Перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов наступного висновку, виходячи з фактичних обставин справи, мотивів та застосованих норм права. 
Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. 
Суд, встановив, що рішенням Тернопільської міської ради №6/30/14 від 22.03.2013 “Про приватизацію об`єктів комунальної власності”, затверджено перелік об`єктів комунальної власності міста, які підлягають приватизації шляхом викупу орендарем, згідно з додатком (переліком). Серед таких об`єктів у переліку є приміщення орендоване підприємцем ОСОБА_2 АДРЕСА_1 , загальна площа 195,2 кв. м.
29.04.2013 управління обліку та контролю за використанням комунального майна Тернопільської міської ради в особі начальника управління Мединського Володимира Володимировича (продавець) та ФОП ОСОБА_2 (покупець) уклали договір купівлі-продажу приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л.В. за номером в реєстрі 356, відповідно до якого продавець зобов`язується передати у власність покупця нежитлове приміщення, яке є комунальною власністю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 195,2 кв.м, що становить 18/100 частки будівлі.
Об`єкт приватизації продано за 970284 грн., в тому числі ПДВ 161714 грн. (п.1.4 договору).
29.04.2013 за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на 18/100 частки будівлі по АДРЕСА_1 , що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.04.2013 та 15.12.2015.
15.12.2015 ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) уклали договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, який посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л.В. за номером в реєстрі 1853, відповідно до якого продавець продав та передав покупцю, а покупець купив та прийняв від продавця нежитлове приміщення площею 195,2 кв.м, що становить 18/100 часток будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . (п.1 договору).
Нежитлове приміщення належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу приміщення, посвідченого 29.04.2013 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л.В., за реєстровим номером 356. (п.2 договору)
Відповідно до п.3 договору продавець свідчить, що дійсно є власником нежитлового приміщення, не має обмежень щодо свого права розпорядження нежитловим приміщенням, ні нежитлове приміщення, ні будь-яка його частина на момент укладення цього договору нікому іншому не продане, не подароване, не відчужене іншим способом, не надане в іпотеку, не передане в оренду чи безоплатне користування, не є предметом обтяження, в податковій заставі і під забороною (арештом) не перебуває, права третіх осіб щодо нежитлового приміщення відсутні, питання права власності на нежитлове приміщення не є предметом судового розгляду, будь-які спори відносно зазначеного нежитлового приміщення відсутні, нежитлове приміщення не внесено до статутного капіталу юридичних осіб, у нежитловому приміщенні не зареєстровано місцезнаходження юридичної особи. Продавець повідомлений нотаріусом, що відповідно до ст.659 ЦК України, у разі невиконання вимоги щодо попередження ним покупця про права третіх осіб на нежиле приміщення покупець має право вимагати зниження ціни або розірвання договору купівлі-продажу, якщо він не знав і не міг знати про права третіх осіб. Згідно з ч.1 ст.661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду нежитлового приміщення у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу нежилого приміщення, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.
Продаж нежитлового приміщення вчинено за 500265,00 грн. (п.7 договору).
19.07.2016 головний державний виконавць Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області відкрив виконавче провадження №51711092 щодо примусового виконання наказу №921/384/15-г/3 виданого 08.07.2016 Господарським судом Тернопільської області про зобов`язання фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 повернути нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 195,2 кв. м, вартістю 970284 грн. територіальній громаді міста Тернополя в особі ТМР.
27.07.2016 державним виконавцем при примусовому виконанні виконавчого документу №921/384/15-г/3 складено акт про те, що виконавчий документ не виконано, так як приміщення заходиться у власності іншого власника, а саме ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 15.12.2015.
31.08.2016 ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) уклали договір купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л.В. за номером в реєстрі 1044, відповідно до якого продавець продав та передав покупцю, а покупець купив та прийняв від продавця нежитлове приміщення площею 192,0 кв.м, що становить 18/100 часток будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . (п.1 договору)
Нежитлове приміщення належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого 15.12.2015 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л.В., за реєстровим номером 1853 (п.2 договору).
Відповідно до п.3 договору продавець свідчить, що дійсно є власником нежитлового приміщення, не має обмежень щодо свого права розпорядженням нежитловим приміщенням, ні нежитлове приміщення, ні будь-яка його частина на момент укладення цього договору нікому іншому не продане, не подароване, не відчужене іншим способом, не надане в іпотеку, не передане в оренду чи безоплатне користування, не є предметом обтяження, в податковій заставі і під забороною (арештом) не перебуває, права третіх осіб щодо нежитлового приміщення відсутні, питання права власності на нежитлове приміщення не є предметом судового розгляду, будь-які спори відносно зазначеного нежитлового приміщення відсутні, нежитлове приміщення не внесено до статутного капіталу юридичних осіб. Продавець повідомлений нотаріусом, що відповідно до ст.659 ЦК України, у разі невиконання вимоги щодо попередження ним покупця про права третіх осіб на нежитлове приміщення покупець має право вимагати зниження ціни або розірвання договору купівлі-продажу, якщо він не знав і не міг знати про права третіх осіб.
Продаж нежитлового приміщення вчинено за 652406,00 грн. (п.6 договору).
Згідно із відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 05.09.2016 (інформаційна довідка №67337471), 18/100 частки будівлі, об`єкта житлової нерухомості загальною площею 1071,4 кв.м за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано 31.08.2016 на праві приватної власності за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу №1044 від 31.08.2016; 82/100 частки вказаної будівлі, перебуває у комунальній власності Тернопільської міської ради з 12.04.2013 на підставі свідоцтва про право власності виданого 17.10.2005 виконавчим комітетом Тернопільської міської Ради народних депутатів.
10.11.2023 Товариством з обмеженою відповідальністю «Землеексперт» на замовлення ОСОБА_3 виготовлено технічний паспорт на 18/100 частки громадського будинку по АДРЕСА_1 , загальна площа 192,0 кв.м.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10.06.2020 у справі №607/15052/16-ц витребувано у ОСОБА_3 на користь територіальної громади міста Тернополя в особі Тернопільської міської ради нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 192,0 кв.м.
В ході розгляду вказаної справи було встановлено, що спірне нежитлове приміщення перебувало у комунальній власності та вибуло з володіння територіальної громади м. Тернополя за відсутності її волі, на підставі рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №1885 від 21.11.2012 «Про надання в оренду нежитлових приміщень комунального підприємства «Палац Кіно» Тернопільської міської ради» та рішення Тернопільської міської ради №6/30/14 від 22.03.2013 «Про приватизацію об`єктів комунальної власності», які скасовані постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.09.2014 у справі №876/8133/13.
Договір купівлі-продажу від 29.04.2013, на підставі якого ФОП ОСОБА_2 набув право власності на нежитлове приміщення рішенням господарського суду Тернопільської області від 09.06.2015 у справі №921/384/15-г/3, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 31.08.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 13.04.2016 був визнаний недійсним з моменту його укладення із застосуванням двосторонньої реституції.
Договір купівлі-продажу, на підставі якого ОСОБА_1 набув право власності на вказане нежитлове приміщення, був укладений 15.12.2015, тобто після набрання законної сили рішенням господарського суду Тернопільської області у справі №921/384/15-г/3 та визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного приміщення, укладеного між Управлінням обліку та контролю за використанням комунального майна Тернопільської міської ради та ФОП ОСОБА_2 29.04.2013. 
Отже, з огляду на те, що держава в особі органу місцевого самоврядування, здійснила відчуження комунального майна з порушенням установленого законом порядку і право власності на нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 195,2 кв.м. було набуте ОСОБА_2 на підставі рішень Тернопільської міської ради, які в подальшому були скасовані у судовому порядку, тому суд дійшов до переконання, що в даному випадку волевиявлення законного володільця комунального майна - територіальної громади м. Тернополя на відчуження вказаного майна було відсутнє, а тому право власності на спірне нежитлове приміщення у наступних набувачів за договорами купівлі-продажу - ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , не виникло, оскільки на момент продажу спірного майна його продавець ФОП ОСОБА_2 таким правом не володів. 
Право власності на спірний об`єкт нерухомості за первинним титулом знаходиться у Тернопільської міської ради, а тому нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 192,0 кв.м підлягає витребуванню від відповідача ОСОБА_3 на підставі пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України на користь Тернопільської міської ради, як власника та розпорядника майна територіальної громади м. Тернополя.
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 11.02.2021 рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10.06.2020 у справі №607/15052/16-ц залишено без змін.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10.06.2020 та постанову Тернопільського апеляційного суду від 11.02.2021 змінено в мотивувальній частині та викладено її в редакції цієї постанови. В іншій частині судові рішення залишено без змін.
Відповідно до акту державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Баляк О.Б. від 08.02.2024, виконавчий лист Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області №607/15052/16-ц виданий 26.04.2021 виконано: витребувано та передано територіальній громаді міста Тернополя в особі Тернопільської міської ради нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 192,0 кв.м.
Ухвалою суду від 12.12.2024 у даній цивільній справі призначено судову оціночно-будівельну експертизу, проведення якої доручено експертам Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. На вирішення експертизи поставлено питання: Яка ринкова вартість 18/100 нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , площею 192,0 кв.м?
На виконання ухвали судовий експерт В.Переймибіда склав висновок судової будівельно-технічної експертизи № 12/25-22 від 28.02.2025, відповідно до якого дійсна (ринкова) вартість 18/100 нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , станом на день проведення обстеження становить 8960640,00 грн.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21.10.2025, справа №607/24042/24, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду (збитки) в сумі 8 960 640,00 грн. вартості вилученого за рішенням суду нерухомого майна, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. 
Позивач як на підставі заявлених вимог посилаються на те, що слід стягнути з відповідача на їх користь матеріальну шкоду (збитки) в сумі 8960640,00 грн. вартості вилученого за рішенням суду нерухомого майна, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Суд погоджується з такими аргументами позивача, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування. 
Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 90), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 68)].
Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними [постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (пункт 40)].
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 13 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 (пункт 55) та ін.).
Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.
Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з ч. 1 ст. 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду нежитлового приміщення у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу нежитлового приміщення, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.
Як вбачається з практики Європейського суду з прав людини (рішення від 08 липня 1986 року у справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства») одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. Тому покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України. У разі якщо позов власника про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено, покупець цього майна має право відповідно до статті 661 ЦК України звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до його продажу.
Отже, особа, з володіння якого витребувано нерухоме майно, не позбавлена можливості відновити свої порушені права на підставі частини першої статті 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до особи, в якої було придбано майно, про відшкодування збитків (див. постанови Верхвоного Суду: від 04 лютого 2026 року у справі N 686/229/24 (провадження N 61-6951св25), від 09 лютого 2026 року у справі N 205/9325/18 (провадження N 61-4664св25).
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Як встановлено рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21.10.2025, справа №607/24042/24, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду (збитки) в сумі 8 960 640,00 грн. вартості вилученого за рішенням суду нерухомого майна, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Отже, суд з підстав визначених у статті 661 ЦК України, стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду (збитки) в сумі 8 960 640,00 грн. вартості вилученого за рішенням суду нерухомого майна, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
За таких обставин, суд вважає, що  ОСОБА_1 обрано належний спосіб судового захисту порушеного права, шляхом пред`явлення позову до продавця ОСОБА_2 про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України, що буде вважатися справедливою сатисфакцією.
Щодо розміру збитків суд зазначає, що тлумачення вказаних норм закону свідчить про те, що положення статті 661 ЦК України є частиною системи правил про наслідки евікції товару (тобто відсудження у покупця придбаного ним майна, товару на підставі того, що продаж був незаконним).
Продавець зобов`язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається (права наймача, право застави, право довічного користування тощо) (стаття 659 ЦК України).
Це зумовлено тим, що продавець повинен мати право продажу товару (стаття 658 ЦК України) і, відтак, гарантувати покупцю чистоту правового титулу, що його покупець набуває за відповідним договором купівлі-продажу. Якщо продавець цього обов`язку не виконує або виконує його неналежно, то для покупця створюється загроза евікції - вилучення речі у титульного володільця третьою особою, що має на цю річ те чи інше право, яке не погашається встановленням нового правового титулу на річ. Таке право може бути як речовим, так і зобов`язальним, але у будь-якому разі повинно передбачати можливість позбавити покупця володіння річчю на користь носія такого права. Віндикація є одним з характерних і найпоширеніших (але далеко не єдино можливим) варіантів евікції речі.
Унаслідок евікції покупець позбавляється можливості панування над річчю в обсязі, що набувався ним на підставі відповідного договору купівлі-продажу, або обмежується в такому пануванні. А тому не має значення, чи річ витребувана у набувача (покупця) у цілому, чи він лише позбавився статусу одноосібного власника і натомість став співвласником, речі у певній частці (чи навіть в режимі спільної часткової власності). Відтак, у будь-якому з наведених варіантів є підстави для стягнення збитків із продавця за правилами статті 661 ЦК України.
У статті 661 ЦК України законодавець закріпив право покупця вимагати від продавця відшкодування збитків, завданих продавцю евікцією товару.
При цьому спеціальних правил щодо визначення складу та розміру таких збитків стаття 661 ЦК України не містить, фактично відсилаючи до загальних положень статей 22 і 623 ЦК України.
Положення частини третьої статті 623 ЦК України конкретизують загальний принцип повного відшкодування (частина третя статті 22 ЦК України), а тому є справедливими й для будь-яких інших правовідносин, крім зобов`язальних. Оскільки у будь-якому випадку йдеться про те, що кредитор має отримати рішення про присудження відшкодування, реальна грошова цінність якого є адекватною економічній ситуації в суспільстві та цінності відповідних матеріальних благ на момент ухвалення судом відповідного рішення. При ухваленні рішення про стягнення збитків, суд має найбільш повно відновити порушене право кредитора.
Отже, суд має підстави визначити розмір збитків саме за правилами другого речення частини третьої статті 623 ЦК України, якщо на момент ухвалення рішення відповідні ціни істотно зросли порівняно із датою подачі позову. Але застосування цього правила здійснюється не за ініціативою суду (що було б порушенням: принципу диспозитивності процесу), а лише за позовом кредитора (позивача).
Розмір збитків у разі вилучення товару за рішенням суду визначається судом за правилами частини третьої статті 623 ЦК України: якщо вимога кредитора не була задоволена боржником добровільно, то збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували у місці, де зобов`язання має бути виконане, на день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення, керуючись при цьому загальними принципами повного відшкодування збитків, справедливості, добросовісності та розумності.
Такі правові висновки викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 липня 2023 року у справі N 369/6092/20 (провадження N 61-1447сво22 та постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 лютого 2026 року у справі N 756/10726/23 (провадження N 61-15029св25).
Суд зазначає, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21.10.2025, справа №607/24042/24, встановлено матеріальну шкоду (збитки) в сумі 8 960 640,00 грн. вартості вилученого за рішенням суду нерухомого майна, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі висновку судової будівельно-технічної експертизи № 12/25-22 від 28.02.2025.
Отже, ОСОБА_2 , як продавець спірного нерухомого майна, має відшкодувати позивачеві завдані йому збитки відповідно до статті 661 ЦК України в сумі 8 960 640,00 грн. вартості вилученого за рішенням суду нерухомого майна, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Посилання відповідача, що ОСОБА_3 не можна вважати добросовісним набувачем, і відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_1 в її користь збитків, суд вважає безпідставним, оскільки рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21.10.2025, справа №607/24042/24, яке набрало законної сили, і встановлено обставини, що ОСОБА_1 , як продавець спірного нерухомого майна, має відшкодувати ОСОБА_3 завдані їй збитки, відповідно до статті 661 ЦК України в сумі 8 960 640,00 грн. 
Також суд відхиляє доводи ОСОБА_2 про те, що він не може бути відповідальною особою перед позивачем, оскільки відповідач відчужив спірне майно позивачу на підставі оплатного договору купівлі-продажу, отримав грошові кошти за його продаж, і в подальшому нерухоме майно було витребувано на підставі судового рішення, тому позивач не позбавлений можливості відновити свої порушені права на підставі частини першої статті 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до особи, в якої було придбано майно, про відшкодування збитків, оскільки з позивача на підставі рішення суду було стягнуто збитки на підставі частини першої статті 661 ЦК України в користь ОСОБА_3 в якої було витребувано нерухоме майно. 
Щодо інших доводів позивача у справі, викладених в обґрунтування власних правових позицій по наявному спору, то суд не вбачає підстав для надання таким оцінки у межах розглядуваного спору, оскільки вищенаведені аргументи суду у даному рішенні, на думку суду, є самостійною та достатньою підставою для висновку про обґрунтованість позовних вимог.
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд звертає увагу на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає. 
Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до позовних вимог, ціна первісного позову у даній справі становила 8 960 640,00 грн, позовні вимоги задоволено повністю.
За таких обставин, суд вважає, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 16 640,00 грн. 
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 141, 258-268, 273, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, 

УХВАЛИВ: 

Задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Тернопільська міська рада, ОСОБА_3 , Виконавчий комітет Тернопільської міської ради, Комунальне підприємство «Тернопільська Кінокомісія» про відшкодування шкоди.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду (збитки) в сумі 8 960 640,00 грн (вісім мільйонів дев`ятсот шістдесят тисяч шістсот сорок гривень 00 копійок), вартості вилученого за рішенням суду нерухомого майна, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та сплачений судовий збір в розмірі 16 640,00 грн (шістнадцять тисяч шістсот сорок гривень 00 копійки) 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.
Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України. 
Учасники справи:
позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_1 , місце проживання – АДРЕСА_3 .
відповідач ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_4 . 
Треті особи:
ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , місце проживання АДРЕСА_2 .
Тернопільська міська рада, унікальний ідентифікаційний номер юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України 34334305, місцезнаходження м. Тернопіль вул. Листопадова, 5.
Виконавчий комітет Тернопільської міської ради, унікальний ідентифікаційний номер юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України 04058344, місцезнаходження м. Тернопіль вул. Листопадова, 5.
Комунальне підприємство «Тернопільська Кінокомісія», унікальний ідентифікаційний номер юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України 02410191, місцезнаходження м. Тернопіль вул. Івана Франка, 8.
Рішення суду складено та підписано 11 червня 2026 року. 
Головуючий суддя    	О. М. Вийванко