ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/7804/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2026 року
Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ланкевича А.З., розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся з позовом, в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування і виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати додаткової винагороди, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час воєнного стану» за весь час затримки виплати додаткової винагороди за період з 07.02.2023 року по дату виплати, тобто по 10.04.2026 року;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати додаткової винагороди, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час воєнного стану» за весь час затримки виплати додаткової винагороди за період з 07.02.2023 року по дату виплати, тобто по 10.04.2026 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) позивач 11.04.2022 року отримав тяжке поранення, пов`язане із захистом Батьківщини, у зв`язку з чим перебував на стаціонарному лікуванні. 10.04.2026 року відповідач здійснив нарахування та виплату позивачу додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168, у розмірі, збільшеному до 100000 грн у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні, проте без компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати. На переконання позивача, така додаткова винагорода входить до складу грошового забезпечення та є складовою заробітної плати, а тому у разі несвоєчасної її виплати проводиться компенсація відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159. Уважаючи невиплату такої компенсації протиправною бездіяльністю, що порушує його право на грошове забезпечення, позивач звернувся до суду з даним позовом. Просить позов задовольнити повністю.
Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позову заперечує та просить відмовити у його задоволенні. Зазначає, що діяв лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Посилається на те, що наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 02.01.2025 року №4-ОС позивача виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення з 02.01.2025 року, а на день виключення з нього проведено відповідні розрахунки. Стверджує, що нарахування і виплата додаткової винагороди відбулися в одному розрахунковому періоді без створення заборгованості та затримки на один і більше календарних місяців, у зв`язку з чим підстави для нарахування і виплати компенсації втрати частини доходів відсутні. Окремо зазначає, що період після дати звільнення по день виплати належних сум не є тим часом, за який у розумінні Закону №2050-III та Порядку №159 підлягає виплата компенсації втрати частини доходів.
Від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він підтримав позовні вимоги та зазначив, що доводи відзиву є необґрунтованими і суперечать чинному законодавству та правовим висновкам Верховного Суду. Вважає, що додаткова винагорода, встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168, є складовою грошового забезпечення, а порушення строку її виплати є підставою для нарахування і виплати компенсації втрати частини доходів за весь час затримки виплати за період з 07.02.2023 року по дату виплати – 10.04.2026 року.
Ухвалою судді від 27.04.2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Позивач, ОСОБА_1 , у період з 30.11.1998 року по 02.01.2025 року проходив військову службу у Прикордонних військах України, Державній прикордонній службі України, в тому числі у Військовій частині НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), що підтверджується витягом з послужного списку.
11.04.2022 року позивач під час виконання бойових завдань, пов`язаних із захистом Батьківщини у м.Маріуполь Донецької області, отримав тяжке поранення. Внаслідок мінно-вибухової травми у позивача діагностовано акубаротравму, закриту травму грудної клітки, перелом 7-9 ребер справа, 5-10 ребер зліва, вогнепальне осколкове поранення, травматичну ампутацію лівої кисті на рівні променево-зап`ястого суглоба. Відповідно до класифікатора розподілу травм за ступенем тяжкості, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.07.2007 року №370, травма кваліфікується як важка. Позивач має статус особи з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 .
Відповідно до висновку, зазначеного в довідці гарнізонної військово-лікарської комісії від 02.02.2023 року №152, поранення позивача пов`язане із захистом Батьківщини; позивач потребував реабілітації (продовження лікування) в умовах спеціалізованого центру міста Цесіс, Латвійська Республіка.
Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 27.01.2023 року №107-ОС «Про направлення на лікування за кордон» позивача направлено на лікування до медичної клініки м.Цесіс (Латвійська Республіка).
10.04.2026 року відповідач здійснив нарахування та виплату позивачу додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168, у розмірі, збільшеному до 100000 грн у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні у закладі охорони здоров`я Designed to Live ortopedija SIA у зв`язку з тяжким пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини, в період з 07.02.2023 року по 10.03.2023 року, що підтверджується розрахунковим листом за квітень 2026 року та випискою з карткового рахунку позивача в АТ КБ «Приватбанк» про зарахування коштів у сумі 109167,05 грн.
Уважаючи, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати зазначеної додаткової винагороди, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вказані обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.
Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст.43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19.10.2000 року №2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі – Закон №2050-III).
Відповідно до ст.1 Закону №2050-III, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Статтею 2 Закону №2050-III визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.
Відповідно до ст.3 Закону №2050-III, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
За приписами ст.4 Закону №2050-III, виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
З метою реалізації Закону №2050-III Кабінет Міністрів України постановою від 21.02.2001 року №159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» затвердив відповідний Порядок (далі – Порядок №159). Згідно з п.3 Порядку №159 компенсації підлягають грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) та сума індексації грошових доходів громадян.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України від 20.12.1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон №2011-XII).
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.9 Закону №2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Законом України від 28.06.2023 року №3161-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань, пов`язаних із проходженням військової служби під час дії воєнного стану» Закон №2011-XII доповнено статтею 9-2, відповідно до якої на період дії воєнного стану (особливого періоду) військовослужбовцям щомісячно виплачується додаткова винагорода на умовах, у розмірах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України.
На виконання указів Президента України від 24.02.2022 року №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України постановою від 28.02.2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі – Постанова №168) установив виплату на період дії воєнного стану додаткової винагороди, розмір якої військовослужбовцям, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, збільшується до 100000 грн у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Згідно з абз.4 п.1 Постанови №168 до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 грн, включаються особи, у тому числі ті, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України визначає Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018 року №558 (далі – Інструкція №558). Пунктом 2 розділу І Інструкції №558 встановлено, що грошове забезпечення включає посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до статті 9 Закону №2011-XII, Указу Президента України від 24.02.2022 року №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та Постанови №168 наказом Міністерства внутрішніх справ України від 01.09.2023 року №726 затверджено Особливості виплати військовослужбовцям Державної прикордонної служби України винагород, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 (далі – Особливості). Згідно з підпунктом 1 пункту 13 Особливостей у період дії воєнного стану до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 грн також включаються військовослужбовці, які, зокрема, у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення у зв`язку з отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Предметом спору у цій справі є наявність у позивача права на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати додаткової винагороди військовослужбовцю на період дії воєнного стану у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, за час перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування після тяжкого поранення.
Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що норми Закону №2050-III пов`язують можливість компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати з одержанням таких доходів на території України і з тим, що вони не мають разового характеру. Отже, особа має право на компенсацію втрати частини доходів, визначену Законом №2050-III, за сукупності таких умов: строки виплати доходів порушено щонайменше на один місяць; такий дохід повинен мати систематичний, а не разовий характер; дохід, про компенсацію втрати частини якого просить особа, має бути нею фактично отриманий.
У цій справі обставина виплати позивачу додаткової грошової винагороди на території України та її фактичного отримання сторонами не оспорюється. Відтак для вирішення спору суду необхідно з`ясувати, чи має зазначена додаткова винагорода систематичний, а не разовий характер.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.05.2026 року у зразковій справі №280/8933/24, предметом якої були тотожні спірні правовідносини, виснувала, що додаткова винагорода, встановлена Постановою №168 на період дії воєнного стану у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, за час перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення, є різновидом одноразового додаткового грошового забезпечення військовослужбовця, тобто є доходом, що має разовий характер, у зв`язку із чим приписи Закону №2050-III на спірні правовідносини не поширюються, а компенсація втрати частини таких доходів у разі затримки їх виплати стягненню не підлягає.
Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що у п.2 розділу І Порядку №260 чітко зазначено, що додаткова винагорода на період дії воєнного стану є саме одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, а одним із видів такої додаткової винагороди є додаткова винагорода військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я або у відпустці для лікування після тяжкого поранення. Норми права, які регулюють спірні правовідносини, не викликають сумніву щодо розуміння характеру такої винагороди як одноразового, а не регулярного, постійного чи періодичного доходу за критерієм систематичності її виплати.
Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що законодавець розрізняє винагороди, які мають постійний характер, тобто такі, що є загальними і не залежать від конкретних обставин об`єктивної дійсності чи особистих характеристик військовослужбовця, та одноразові винагороди, пов`язані з певними особливостями бойових завдань і фізичним станом військовослужбовця. Призначення та виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану у зв`язку з пораненням відбувається за настання особливого та єдиного юридичного факту – поранення під час захисту Батьківщини, що надалі зумовлює лікування, тривалість якого може відрізнятися залежно від тяжкості поранення. Та обставина, що лікування може тривати протягом певного періоду часу і за весь цей період військовослужбовець має право отримати додаткову винагороду, не змінює одноразовий характер цієї виплати, яка пов`язана з одним юридичним фактом – пораненням, а здійснення такої виплати декількома платежами протягом кількох місяців поспіль свідчить лише про виплату одного і того ж разового доходу частинами.
Відповідно до ч.3 ст.291 Кодексу адміністративного судочинства України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
Суд враховує, що предметом цього спору є не стягнення самої додаткової винагороди, а виключно корегування такої виплати на індекс інфляції (індекс споживчих цін), що згідно з чинним законодавством допускається лише в частині тих доходів, які не мають разового характеру. Оскільки виплачена позивачу додаткова грошова винагорода має одноразовий характер, підстав для застосування у цій справі приписів Закону №2050-III та стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою відповідної додаткової винагороди немає.
Висновки Верховного Суду, викладені у постановах, на які посилається позивач у позовній заяві, зокрема щодо компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення та інших доходів систематичного характеру, не є релевантними для обставин справи, що розглядається, оскільки такі висновки сформульовані щодо доходів, які не мають разового характеру, тоді як спірна додаткова винагорода є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, а відтак до спірних правовідносин не підлягають застосуванню.
За наведеного правового регулювання та встановлених обставин справи, суд приходить висновку, що відповідачем, Військовою частиною НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), у межах спірних правовідносин не було вчинено протиправної бездіяльності, а тому його поведінка не призвела до порушення прав та законних інтересів позивача.
Будь-яких інших обставин, які б вимагали детальної відповіді або спростування, сторонами у заявах по суті справи не зазначено та з матеріалів справи судом не встановлено.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії – слід відмовити.
Щодо судового збору, то згідно з п.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від його сплати, а відтак розподіл на підставі ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.
Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

у задоволенні позову відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ланкевич А.З.