КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9690/2026
Справа № 368/1829/24

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

17 червня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Кашперської Т.Ц.,
суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» на рішення Кагарлицького районного суду Київської області, ухвалене у складі судді Іванюти Т.Є. в м. Кагарлик 10 лютого 2026 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в :

У листопаді 2024 року позивач ТОВ «Бізнес позика» звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором № 477899-КС-002 про надання кредиту від 09 грудня 2023 року, що становить 176 827,35 грн., що складається з суми прострочених платежів по тілу кредиту 41592,61 грн., суми прострочених платежів по процентах 132534,74 грн., суми прострочених платежів за комісією 2700 грн., судовий збір 2422,40 грн.
Позов мотивував тим, що ТОВ «Бізнес позика» та ОСОБА_1 09 грудня 2023 року уклали договір № 477899-КС-002 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», за умовами якого ТОВ «Бізнес позика» надає позичальнику грошові кошти у розмірі 30000 грн. на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених договором кредиту та Правил про надання грошових коштів у кредит. ТОВ «Бізнес позика» свої зобов`язання за договором кредиту виконало, надало позичальнику грошові кошти в розмірі 30000 грн. шляхом перерахування на банківську картку позичальника, реквізити якої вказано ним при заповненні анкетних даних в особистому кабінеті. Також 02 березня 2024 року ТОВ «Бізнес позика» та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду № 1 до договору, відповідно до умов якої ТОВ «Бізнес позика» надало позичальнику додатково кредит в сумі 18000 грн.
Боржник свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, а лише частково сплатив кошти на загальну суму 38021,36 грн. Станом на 03 листопада 2024 року у відповідача утворилась заборгованість за договором в розмірі 176 827,35 грн., що складається з суми прострочених платежів по тілу кредиту 41592,61 грн., суми прострочених платежів по процентах 132534,74 грн., суми прострочених платежів за комісією 2700 грн.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 10 лютого 2026 року позов частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес позика» заборгованість за кредитним договором № 477899-КС-002 від 09 грудня 2023 року в розмірі 83185,22 грн., з яких 41592,61 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 41592,61 грн. сума заборгованості за відсотками, судові витрати в розмірі 1139 грн. 

Позивач ТОВ «Бізнес позика», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови в позові, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив змінити рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 10 лютого 2026 року в частині стягнення суми заборгованості за кредитним договором, а саме загальну стягнену суму з 90942,13 грн. на нову суму 176827,35 грн., в решті рішення залишити без змін, здійснити розподіл судових витрат в зв`язку з повним задоволенням позовних вимог.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначав, що висновки суду першої інстанції в частині часткової відмови в стягненні процентів базуються на хибному ототожненні судом процентів, які нараховуються протягом строку кредитування відповідно до ЦК України в якості правомірної плати за користування кредитними коштами (ст. 1048, 1056-1 ЦК України) та процентів, які нараховуються за порушення грошового зобов`язання, тобто у випадку, коли сума кредиту за кредитним договором не повертається позичальником у визначений строк (ч. 2 ст. 625 ЦК України); помилковому сприйнятті норм ЦК України, ЦПК України та існуючої судової практики щодо начебто можливості суду зменшувати розмір процентів за кредитним договором, які нараховуються протягом строку кредитування; недостатньому та неповному дослідженні матеріалів справи з метою встановлення всіх дійсних обставин справи.
Пояснював, що відсотки по кредитному договору нараховані в період дії договору за кожен день користування кредитом на залишок по кредиту та відповідають нормам ЦК України, умовам договору про надання кредиту та Правилам. Штрафні санкції та проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не нараховувались та не включені до позовних вимог.
Наводив умови кредитного договору в частині встановлення процентної ставки та комісії за надання кредиту, наслідків прострочки по кредиту, пояснював, що загальна сума до сплати становила б 101852,73 грн., з яких по процентам 57560,12 грн., лише у випадку належного виконання позичальником зобов`язань та погашення обумовлених сум згідно з графіком платежів. Оскільки боржником було сплачено лише частково на загальну суму 38021,36 грн., чим порушено зобов`язання, встановлені договором, це цілком закономірно призвело до подорожчання кредиту і збільшення процентної ставки, що було погоджено сторонами кредитного договору у п. 3.2.2 договору, а також до збільшення загальної суми нарахованих процентів за користування кредитом. Згідно графіку платежів відповідач мав зробити плановий платіж 16 березня 2024 року в розмірі 6500 грн., однак цей платіж і всі наступні не були зроблені, тому з 17 березня 2024 року почалось прострочення заборгованості за кредитом, а після спливу 7 днів почалось нарахування процентів за користування кредитом по збільшеній (стандартній) процентній ставці. 
У період з 24 березня 2024 року по 17 серпня 2024 року включно проценти нараховувались по стандартній процентній ставці 2 %, як це було погоджено сторонами при укладенні договору, а не по штрафній, як про це вказав суд першої інстанції. 
Таким чином, проценти за користування кредитом в загальній сумі 132534,74 грн. включають в себе нараховані за зниженою (пільговою) процентною ставкою 1,15013259 % у сумі 10252,79 грн. з 09 грудня 2023 року по 23 жовтня 2024 року включно, плюс нараховані за стандартною процентною ставкою 2 % у сумі 122281,95 грн. у період з 24 березня 2024 року по 17 серпня 2024 року включно. 
З розрахунку вбачається, що штрафні санкції за неналежне виконання умов договору не нараховувались та не входять до складу позовних вимог, а проценти за користування кредитом після 17 серпня 2024 року не нараховувались і вже з 18 серпня 2024 року їх розмір залишився незмінним. Розрахунок заборгованості повністю відповідає умовам договору, а розмір нарахованих процентів відповідає нормам ст. 1048, 1050, 1056-1 ЦК України.
Зазначав, що правова позиція ТОВ «Бізнес позика» неодноразово перевірялась і іншими судами апеляційних інстанцій, які у своїх рішеннях погодилися із доводами ТОВ «Бізнес позика» щодо підстав, порядку та розміру нарахованих процентів.
Посилався на неправильність ототожнення зміни процентної ставки зі зниженої на стандартну і нарахування процентів за неправомірне користування чужими коштами відповідно до ст. 625 ЦК України.
Щодо законності включення комісії за надання кредиту до умов кредитного договору, наводив зміст п. 4 ч. 1 ст. 1, ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», вказував, що законом безпосередньо передбачено право кредитодавця встановлювати в кредитному договорі комісію за надання кредиту. На виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» Правління НБУ постановою від 11 лютого 2021 року № 16 затвердило Правила розрахунку небанківськими фінансовими установами України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит. Наводив п. 5, 8 Правил, звертав увагу, що у кредитних договорах ТОВ «Бізнес позика» встановлюється комісія саме за надання кредиту, а не за його обслуговування. Відома судова практика АТ КБ «ПриватБанк» щодо комісії за обслуговування кредиту не має братися судом до уваги під час вирішення цієї справи, тому що в кредитному договорі, укладеному з АТ КБ «ПриватБанк» була встановлена комісія за обслуговування кредиту у відсотковому значенні, яка нараховується щомісячно, а також встановлена у публічній пропозиції на сайті банку, до якої приєднується позичальник. Натомість, у кредитних договорах ТОВ «Бізнес позика» встановлена комісія саме за надання кредиту, яка є разовою та розмір якої є незмінним, і встановлюється у самих кредитних договорах, які підписуються позичальником. 
Також комісія за надання кредиту передбачена Правилами надання споживчих кредитів ТОВ «Бізнес позика», Таблицею обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки, які були підписані позивачем, що свідчить про обізнаність останнього про включення комісії за надання кредиту до загальних витрат за споживчим кредитом. Отже, як вбачається з умов даного кредитного договору та Правил надання споживчих кредитів ТОВ «Бізнес позика», встановлення комісії за надання кредиту є правомірним, і до аналогічних висновків прийшли апеляційні суди в інших подібних справах за участі ТОВ «Бізнес позика», яким оскаржувались рішення судів першої інстанції про відмову у стягненні комісії.
Вказував, що виходячи з аналізу п. 4 ч. 1 ст. 1, ч. 2 ст. 8, ч. 1 ст. 1 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», роз`яснень Великої Палати Верховного Суду щодо застосування ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», які викладені у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, така форма витрат, як комісія за надання кредиту, існує на законодавчому рівні, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. 

Відповідач ОСОБА_1 направив відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін, наводив власні спростування доводів апеляційної скарги.
Вказував, що стягнення відсотків у розмірі, про який просить позивач, було би несправедливим, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню в повному обсязі.
Також вважав, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не надано доказів відповідно до ст. 76 - 80 ЦПК України, які б підтверджували, які саме послуги надавалися відповідачу, за котрі необхідно здійснювати сплату комісії, а відтак відповідач не зобов`язаний її сплачувати, вимога позивача про стягнення комісії на суму 2700 грн. є необґрунтованою, а тому суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову в цій частині.

В судове засідання учасники справи не з`явились. Позивач ТОВ «Бізнес позика» та його представник Клименко Т.В. належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки-повідомлення до електронного кабінету.
Відповідач ОСОБА_1 повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки-повідомлення на поштову адресу, однак поштове відправлення повернуто до суду з відміткою Укрпошти про відсутність адресата за вказаною адресою, а тому відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України ОСОБА_1 вважається таким, що отримав судову повістку-повідомлення. 
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, при цьому відповідач ОСОБА_1 скористався правом відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 09 грудня 2023 року ОСОБА_1 та ТОВ «Бізнес позика» уклали договір № 477899-КС-002 про надання кредиту в електронній формі (а. с. 18 - 22), за умовами п. 2.1 якого кредитодавець надає позичальнику грошові кошти в розмірі 30000 грн. на засадах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісію за надання кредиту у порядку та на умовах, визначених цим договором та Правилами надання споживчих кредитів ТОВ «Бізнес позика».
Згідно п. 2.3, 2.7 договору строк, на який надається кредит: 24 тижні. Строк дії договору до 25 травня 2024 року.
Згідно п. 2.4 договору стандартна процентна ставка за кредитом: в день 2 %, фіксована. Знижена процентна ставка за кредитом: в день 1,15013259 %, фіксована.
Згідно п. 2.5 договору комісія за надання кредиту 4500 грн. Нараховується одноразово при видачі кредиту в дату видачі кредиту. Розмір комісії, встановлений цим пунктом договору, залишається незмінним протягом усього строку договору. Встановлений договором розмір комісії не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку.
Згідно п. 2.9 договору орієнтовна реальна річна процентна ставка 9168,16 процентів. Орієнтовна реальна річна процентна ставка розрахована відповідно до методики розрахунку, що затверджена постановою Правління НБУ від 11 лютого 2021 року № 16 «Про затвердження Правил розрахунку небанківськими фінансовими установами України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит». Реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість наданого кредиту обчислена на основі припущення, що позичальник буде дотримуватись графіку платежів, що вказаний в п. 3.2.3 та додатку до договору, та буде застосовуватись знижена процентна ставка, а інші платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом дії договору.
Згідно п. 3.2.2 сторони домовились, що у разі якщо повернення кредиту не здійснюється згідно погодженого графіку платежів, який наведений у п. 3.2.3 та додатку № 1 до договору, внаслідок чого виникає прострочка по кредиту, та строк цієї прострочки більше семи календарних днів, то умови про нарахування процентів за користування кредитом за зниженою процентною ставкою втрачають чинність і до відносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за стандартною процентною ставкою, що вказана в п. 2.4 договору, при цьому нарахування процентів за стандартною процентною ставкою починається з восьмого календарного дня від дня простроченого платежу, передбаченого графіком платежів, що наведений у п. 3.2.3 та додатку № 1 до договору, та до закінчення строку дії договору.
В п. 3.2.3 договору сторони визначили обов`язковий графік платежів за договором, згідно якого проценти за користування кредитом становлять 43500 грн., основна сума 30000 грн., комісія 4500 грн., всього 78000 грн.

Аналогічні умови кредитування зазначені у паспорті споживчого кредиту, підписаного ОСОБА_1 09 грудня 2023 року (а. с. 15 - 17).

Згідно довідок ТОВ «ФК «Елаенс», виданих ТОВ «Бізнес позика» на підставі договору про надання послуг з переказу грошових коштів та про інформаційно-технологічну взаємодію та приймання платежів, товариство підтвердило успішність проведених в системі платежів в сумі 25000 грн. та 5000 грн. з призначенням перерахування коштів ОСОБА_1 згідно до кредитного договору № 477899-КС-002 від 09 грудня 2023 року (а. с. 43 та зворот а. с. 43).

02 березня 2024 року ОСОБА_1 та ТОВ «Бізнес позика» уклали додаткову угоду № 1 до договору № 477899-КС-002 про надання кредиту в електронній формі, в якій підтверджено, що станом на 02 березня 2024 року сума неповернутого позичальником кредиту, отриманого відповідно до умов договору, становить 23592,61 грн. (а. с. 35 - 36).
Згідно п. 1 додаткової угоди кредитодавець та позичальник домовились, що після укладення додаткової угоди кредит збільшується на 18000 грн. та кредитодавець на умовах, викладених у договорі, збільшує суму кредиту, а позичальник отримує збільшення суми кредиту та зобов`язується повернути кредит, збільшений на 18000 грн., у строки та на умовах, викладених у договорі. 
Згідно п. 3 додаткової угоди після збільшення суми кредиту відповідно до цієї додаткової угоди загальна сума отриманого та не повернутого позичальником кредиту складатиме 41592,61 грн. 
Згідно п. 4 додаткової угоди після укладення цієї додаткової угоди та отримання позичальником додаткових грошових коштів у кредит орієнтовна реальна річна процентна ставка за договором 6548,80 %, орієнтовна загальна вартість наданого кредиту за договором 101852,73 грн.
Згідно п. 5 додаткової угоди дата повернення кредиту 17 серпня 2024 року.
Згідно п. 6 додаткової угоди комісія за надання додаткової суми кредиту 2700 грн.
Також сторони домовились викласти п. 3.2.3 у новій редакції, встановивши новий графік платежів.
Згідно інформаційної довідки ТОВ «Платежі онлайн» від 29 жовтня 2024 року, товариство підтвердило успішність проведення платіжної операції на суму 18000 грн. 02 березня 2024 року з призначенням платежу перерахування коштів ОСОБА_1 згідно додаткової угоди від 02 березня 2024 року до кредитного договору № 477899-КС-002 від 09 грудня 2023 року (зворот а. с. 44).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Частинами першою, третьою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
За змістом частини першої статті 615 ЦК України не припустима одностороння відмова від зобов`язання.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч.1 ст. 1055 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.
Згідно зі статтею 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Згідно з частинами 12, 13 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Згідно з приписами статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що договір є дійсним, сторони досягли згоди щодо істотних умов договору, ОСОБА_1 підтвердив свої зобов`язання за ним шляхом внесення платежів, таким чином суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості.

Розглядаючи апеляційну скаргу, апеляційний суд враховує, що позивачем оскаржується рішення суду першої інстанції в частині розміру процентів за користування кредитом, частково стягнутих судом першої інстанції в сумі 41592,61 грн., а також в частині відмови у стягненні комісії в розмірі 2700 грн. Відповідач рішення суду першої інстанції не оскаржував.

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Частково задовольняючи вимоги ТОВ «Бізнес позика» в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом за кредитним договором № 477899-КС-002 від 09 грудня 2023 року в розмірі 41592,61 грн., що дорівнює заборгованості по тілу кредиту, суд першої інстанції врахував очевидну неспіврозмірність заявленим до стягнення відсоткам 132534,74 грн. тілу кредиту 41592,61 грн., та вважаючи, що стягнення відсотків у розмірі, про які просить позивач, було б несправедливим, дійшов висновку щодо пропорційного зменшення розміру відсотків.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.

Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.

Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.

Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору.

Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

У Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23.

Так, з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, а також з пояснень позивача в апеляційній скарзі вбачається, що проценти за користування кредитом в загальній сумі 132534,74 грн. включають в себе нараховані за зниженою (пільговою) процентною ставкою 1,15013259 % у сумі 10252,79 грн. з 09 грудня 2023 року по 23 жовтня 2024 року включно, плюс нараховані за стандартною процентною ставкою 2 % у сумі 122281,95 грн. у період з 24 березня 2024 року по 17 серпня 2024 року включно, оскільки з 17 березня 2024 року почалось прострочення заборгованості за кредитом в зв`язку з несплатою планового платежу.

Вимога про нарахування та сплату вищезазначених відсотків, з огляду на розмір тіла кредиту (48000 грн.) та сумою заборгованості по тілу кредиту (41592,61 грн.), є явно завищеною та не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

За таких обставин, з огляду на суттєву неспівмірність заявленого позивачем розміру заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом та тілом кредиту, що не є справедливим та, з урахуванням положень п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес позика» заборгованості за кредитним договором № 477899-КС-002 від 09 грудня 2023 року в розмірі 83185,22 грн., з яких 41592,61 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 41592,61 грн. сума заборгованості за відсотками, що відповідатиме балансу інтересів кредитора та боржника.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що розрахунок заборгованості повністю відповідає умовам договору, а розмір нарахованих процентів відповідає нормам ст. 1048, 1050, 1056-1 ЦК України, в той час як штрафні санкції за неналежне виконання умов договору не нараховані та не входять до складу позовних вимог, з огляду на те, що позивачем не враховуються вищевикладені правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23.

Доводи апеляційної скарги, що правова позиція ТОВ «Бізнес позика» неодноразово перевірялась і іншими судами апеляційних інстанцій, які у своїх рішеннях погодилися із доводами ТОВ «Бізнес позика» щодо підстав, порядку та розміру нарахованих процентів, є необґрунтованими і не можуть бути прийняті апеляційним судом як підстава для задоволення позову, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (а не апеляційних судів).

Доводи відповідача про те, що оскільки боржником було здійснено платежі за договором лише частково на загальну суму 38021,36 грн., чим порушено зобов`язання, встановлені договором, це цілком закономірно призвело до подорожчання кредиту і збільшення процентної ставки, що було погоджено сторонами кредитного договору у п. 3.2.2 договору, а також до збільшення загальної суми нарахованих процентів за користування кредитом, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції щодо неспівмірності заявленого позивачем розміру заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом та тілом кредиту, що не є справедливим, та відхиляються апеляційним судом.

Разом із тим, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції, що позивачем не подано доказів у відповідності до ст. 76-80 ЦПК України, які б підтверджували, які саме послуги надаються відповідачеві, за котрі необхідно здійснювати сплату комісії, а відтак ОСОБА_1 не зобов`язаний сплачувати таку комісію і вимога позивача про стягнення з ОСОБА_1 комісії на суму 2700 грн. є необґрунтованою, враховуючи наступне.

Так, з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що комісія в розмірі 2700 грн. фактично є заборгованістю за додатковою угодою від 02 березня 2024 року до кредитного договору № 477899-КС-002 від 09 грудня 2023 року, оскільки комісія за видачу кредиту по основному договору в розмірі 4500 грн. була виплачена позичальником.

Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері визначає Закон України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21).

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) вказано, зокрема, що відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України № 1734-VIII безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Тобто, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, зокрема і щодо правомірності встановлення у кредитному договорі комісії за розрахунково-касове обслуговування.

Апеляційний суд, з огляду на вказані положення законодавства України, чинного на час укладення договору кредиту між сторонами, приходить до висновку про законне право кредитора (позивача) встановлювати, зокрема, комісію за розрахунково-касове обслуговування (здійснення операції по видачі кредиту, як передбачено пунктом 2.5 договору та п. 5 додаткової угоди), що включаються до загальних витрат за споживчим кредитом.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 20 вересня 2024 року у справі № 331/2974/23 (провадження № 61-7620св24).

Суд першої інстанції, посилаючись на необґрунтованість вимог про стягнення комісії за видачу кредиту, належним чином не мотивував свій висновок, не звернув уваги на те, що наведена у паспорті споживчого кредитування комісія за здійснення операції по видачі кредиту відповідає умовам укладеного між сторонами кредитного договору, зокрема пункту 2.5 договору та п. 5 додаткової угоди, та згідно із Законом України «Про споживче кредитування» відноситься до платежів, передбачених договором про споживчий кредит.

При цьому суд помилково врахував нерелевантні висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 31 серпня 2022 року (справа № 202/5330/19) про те, що у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлено щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин умова кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемною відповідно до ч. 1 ст. 11 цього Закону; у постановах Верховного Суду від 14 вересня 2022 року (справа № 755/11636/21) та від 16 листопада 2022 року (справа № 755/9486/21), згідно яких позивач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і їх погодження із споживачем при укладенні договору, а тому обов`язок позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту є нікчемним відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Суд першої інстанції залишив поза увагою, що у наведених правових висновках Верховного Суду досліджувалась правомірність встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), згідно яких позивач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і їх погодження із споживачем при укладенні договору, в той час як у справі, що переглядається, позивач просив стягнути одноразову комісію за здійснення операції по видачі кредиту, тобто послуга, за яку стягується комісія, є чітко визначеною. 

Також апеляційний суд, перевіривши умову кредитного договору щодо комісії за здійснення операції по видачі кредиту (2700 грн.), яка є складовою плати за користування кредитом, а також суму кредитних коштів, наданих згідно додаткової угоди від 02 березня 2024 року, за видачу яких ця комісія була стягнута (18000 грн.), не вбачає дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача та не вважає цю умову несправедливою.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні комісії в розмірі 2700 грн. ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування в цій частині із прийняттям нової постанови про задоволення позову, стягнувши з відповідача на користь позивача суму прострочених платежів за комісією 2700 грн. та судовий збір у розмірі 36,34 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує з відповідача на користь позивача судовий збір, сплачений ним за подання апеляційної скарги в розмірі 109 грн. пропорційно до її задоволення.

Таким чином, загальна сума судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес позика», становить 145,34 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та не підлягає зміні чи скасуванню з підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» задовольнити частково.
Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 10 лютого 2026 року скасувати в частині відмови у стягненні комісії в розмірі 2700 грн. та прийняти в цій частині нову постанову.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» (м. Київ бульвар Л.Українки 26 оф. 411 код ЄДРПОУ 41084239) суму прострочених платежів за комісією 2700 грн. та судовий збір у розмірі 145,34 грн.
В іншій частині рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 10 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.