ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 686/24266/21
Провадження № 22-ц/820/861/26

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Янчук Т.О.,
секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_1 на рішення та дії приватного виконавця за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 4 лютого 2026 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог скарги

У січні 2026 ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Хмельницької області Джубаби Д.О.
ОСОБА_1 зазначив, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 січня 2022 року у справі №686/24266/21 стягнуто з нього на користь Акціонерного товариства «Акцент Банк» (далі - АТ «Акцент Банк») 10 625 грн 40 коп. заборгованості за кредитним договором і 483 грн 28 коп. судових витрат, а всього – 11 108 грн 68 коп. На підставі цього рішення 6 серпня 2025 року суд видав виконавчий лист №686/24266/21, який був пред`явлений стягувачем до примусового виконання. Приватний виконавець Джубаба Д.О. постановами від 12 січня 2026 року відкрив виконавче провадження №79965700, зазначив про стягнення з заявника основної винагороди у сумі 1 110 грн 86 коп. і визначив для нього розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 432 грн 90 коп. Оскільки стягувачем пропущено строк для пред`явлення вказаного виконавчого листа до виконання, то винесені приватним виконавцем Джубабою Д.О. постанови не відповідають вимогам закону.
За таких обставин  ОСОБА_1 просив суд визнати незаконними та скасувати постанови приватного виконавця Джубаби Д.О. від 12 січня 2026 року про відкриття виконавчого провадження, про стягнення з боржника основної винагороди та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження; зобов`язати приватного виконавця Джубабу Д.О. повернути виконавчий лист №686/24266/21 стягувачу без виконання у зв`язку з пропуском строку на його пред`явлення.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 4 лютого 2026 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
Суд керувався тим, що на період до припинення або скасування воєнного стану в Україні строк пред`явлення виконавчого документа до виконання переривається та встановлюється з дня припинення або скасування воєнного стану. Отже строк пред`явлення виконавчого листа Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області №686/24266/21 від 6 серпня 2025 року до виконання не сплив, а тому оскаржувані постанови були прийняті приватним виконавцем Джубабою Д.О. відповідно до закону.

Короткий зміст і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти нову ухвалу про задоволення скарги посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що строк пред`явлення виконавчого листа до виконання пропущено стягувачем, у зв`язку з чим приватний виконавець Джубаба Д.О. неправомірно відкрив виконавче провадження та почав примусове виконання судового рішення. Суд першої інстанції не дотримався норм чинного законодавства та дійшов помилкового висновку про необґрунтованість скарги.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

АТ «Акцент Банк» та приватний виконавець Джубаба Д.О. не подали відзив на апеляційну скаргу.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Статтею 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає у неповній мірі.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.
Суд першої інстанції не застосував норми статті 74 Закону України від 2 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі – Закон №1404-VIII), статей 19, 287 Кодексу адміністративного судочинства (далі – КАС України), статті 255 ЦПК України.
У зв`язку з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права оскаржувана ухвала в частині відмови у задоволенні скарги на постанови приватного виконавця про стягнення основної винагороди та визначення розміру мінімальних витрат виконавчого провадження підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі в цій частині вимог.
В іншій частині оскаржувана ухвала відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 січня 2022 року у справі №686/24266/21 стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Акцент Банк» 10 625 грн 40 коп. заборгованості за кредитним договором і 483 грн 28 коп. судових витрат, а всього – 11 108 грн 68 коп.
На підставі цього рішення 6 серпня 2025 року Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області видав виконавчий лист №686/24266/21, який АТ «Акцент Банк» пред`явило до виконання до приватного виконавця Джубаби Д.О.
Постановою приватного виконавця Джубаби Д.О. від 12 січня 2026 року відкрито виконавче провадження №79965700.
Крім того, в рамках цього виконавчого провадження 12 січня 2026 року приватний виконавець Джубаба Д.О. виніс постанови про стягнення з  ОСОБА_1 основної винагороди у сумі 1 110 грн 86 коп. та визначення для  ОСОБА_1 розміру мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 432 грн 90 коп.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

а) щодо скарги на постанову про відкриття виконавчого провадження

Статтею 1 Закону №1404-VIII визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі – рішення) – сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону №1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
За змістом статті 12 Закону №1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.  Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню – з наступного дня після його прийняття.
В силу пункту 10-2 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VIII тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.
Статтею 26 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
Згідно зі статтею 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Із положень статті 451 ЦПК України слідує, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що в порядку примусового виконання рішень виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження на підставі належного виконавчого документа. Про відкриття виконавчого провадження виконавець виносить постанову.
Сторони виконавчого провадження зобов`язані реалізувати свої права та виконати свої обов`язки в межах установлених законом строків.
За загальним правилом виконавчі листи можуть бути пред`явлені до виконання протягом трьох років з наступного дня після набрання рішенням суду законної сили. Закінчення цього строку тягне за собою втрату стороною виконавчого провадження права на вчинення відповідної дії, для якої цей строк було встановлено, водночас, якщо суд визнає причини пропуску строку поважними, то такий строк підлягає поновленню.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 3 серпня 2023 року у справі №420/10415/22 зазначив, що порядок та строки пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання регулюються саме Законом №1404-VIII, як спеціальним нормативно-правовим актом, а тому у даному випадку підлягає застосуванню норма, якою на період воєнного стану на території України встановлено переривання строків, визначених вказаним Законом, до яких, зокрема, належать строки пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання.
Зібрані докази вказують на те, що рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Акцент Банк» грошових коштів набрало законної сили 25 лютого 2022 року, тобто після введення Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 воєнного стану в Україні. Наразі це рішення суду залишається невиконаним, а воєнний стан в України не скасовано та не припинено.
Відтак АТ «Акцент Банк» не пропустило строк пред`явлення виконавчого листа Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області №686/24266/21 від 6 серпня 2025 року до виконання.
Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції правомірно керувався тим, що постанова приватного виконавця Джубаби Д.О. про відкриття виконавчого провадження відповідає вимогам закону, внаслідок чого скарга ОСОБА_1 у цій частині не підлягає задоволенню.
Твердження Глущенка С.С. про незаконність постанови приватного виконавця Джубаби Д.О. про відкриття виконавчого провадження не відповідає фактичним обставинам справи та чинним нормам закону.
Суд першої інстанції правильно визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є безпідставними.

б) щодо скарги на постанови про стягнення з боржника основної винагороди та визначення для боржника розміру мінімальних витрат виконавчого провадження

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі – Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
ЄСПЛ у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Leo Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів ». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.
За змістом пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;
В силу частини першої статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Згідно зі статтею 1 Закону України від 2 червня 2016 року №1403-VІІІ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі – Закон №1403-VІІІ) примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі – рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках – на приватних виконавців.
Як передбачено статтею 31 Закону №1403-VІІІ, за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.  Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.  Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється, зокрема, у вигляді  відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.  Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Із положень статті 42 Закону №1404-VІІІ слідує, що кошти виконавчого провадження складаються, в тому числі з авансового внеску стягувача та стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.  Витрати приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.  Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів. Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.
Пунктом 2 розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року №512/5 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 року за №489/20802) витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.  Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.
Відповідно до частини другої статті 74 Закону №1404-VІІІ рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця, визначеного статтею 447-1 ЦПК України, відповідні норми встановлені й Законом №1404-VІІІ.
Частиною другою статті 74 Закону №1404-VІІІ, яка є імперативною нормою, закріплено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця щодо виконання рішень, у тому числі постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди та витрат виконавчого провадження, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
З наведених норм права вбачається, що Законом №1404-VІІІ встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності приватного виконавця щодо стягнення основної винагороди та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2019 року (справа №925/138/18), яка згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.
Суд першої інстанції не звернув уваги на вказані норми чинного законодавства та помилково розглянув справу за скаргою ОСОБА_1 в частині оскарження постанов приватного виконавця Джубаби Д.О. від 12 січня 2026 року про стягнення з боржника основної винагороди та визначення для боржника розміру мінімальних витрат виконавчого провадження в порядку цивільного судочинства.

3. Висновки суду апеляційної інстанції та межі розгляду справи

При вирішенні скарги ОСОБА_1 на постанови приватного виконавця про стягнення з боржника основної винагороди та визначення для боржника розміру мінімальних витрат виконавчого провадження судом першої інстанції не враховано, що така справа віднесена до адміністративної юрисдикції, а тому згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України в цій частині постановлена ухвала підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.
Відповідно до частини другої статті 377 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги.
В решті ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам закону.

Керуючись статтями 255, 374, 375, 377, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

ухвалив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 4 лютого 2026 року в частині відмови у задоволенні скарги  ОСОБА_1 на постанови приватного виконавця Джубаби Дениса Олександровича від 12 січня 2026 року про стягнення з боржника основної винагороди та визначення для боржника розміру мінімальних витрат виконавчого провадження скасувати, а провадження у справі в цій частині закрити.
Повідомити заявника, що розгляд такої справи віднесено до адміністративної юрисдикції.
В решті ухвалу суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 6 травня 2026 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

Л.М. Грох

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції – Стефанишин С.Л.  
Доповідач – Ярмолюк О.І.       Категорія 27