ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 травня 2026 р. 	Справа № 440/3464/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Русанової В.Б. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.09.2025, головуючий суддя І інстанції: О.О. Кукоба, м. Полтава, повний текст складено 29.09.25 у справі № 440/3464/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області  
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі за текстом також відповідач), у якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення ГУПФ України в Харківській області від 28.02.2025 №164050004703, яким відмовлено ОСОБА_1 у призначенні грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій у зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років;
- зобов`язати ГУПФ України в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу, що не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зарахувавши до стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років працівнику освіти наступні періоди: 10.05.1984-06.06.1986 (2 роки 27 днів) - проходження строкової військової служби в Збройних Силах СРСР; 01.09.1986-28.06.1991 (4 роки 9 місяців 28 днів) - період навчання в Полтавському державному педагогічному інституту ім. В.Г. Короленка.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2025 року адміністративний позов задоволено частково. 
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 28.02.2025 №164050004703.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії за вислугу років працівнику освіти, період проходження ним строкової військової служби з 10.05.1984 по 06.06.1986, а також призначити та здійснити нарахування ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, що не підлягає оподаткуванню, у розмірі 10-ти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок).
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зауважує на те, що посилання суду при ухваленні рішення від 29.09.2025 у справі № 140/3464/25 на норми ст. 58 Закону СРСР «Про державні пенсії» від 1956 року та на норми Постанови Ради Міністрів СРСР від 17 грудня 1959 року №1397 є безпідставними, оскільки вказані нормативні акти на теперішній час втратили чинність, а також предметом спору не є призначення пенсії за вислугу років, а позовні вимоги позивача стосуються саме призначення грошової допомоги в розмірі 10 місячних пенсій. Вважає, що наведене виключення стосується лише роботи особи за спеціальністю до 01.01.1992р., а не періоду проходження строкової військової служби та служби в органах внутрішніх справ до 01.01.1992 р. Як вустановлено судом та згідно з записами трудової книжки позивача - він почав працювати за педагогічною спеціальністю з 15.08.1991 року, до цього часу позивач проходив строкову військову службу з 10.05.1984 по 06.06.1986. Отже, неправильним є посилання Полтавського окружного адміністративного суду при ухваленні рішення на Постанову Ради Міністрів СРСР від 17.12.1959р. № 1397, відповідно до якої раніше до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, зараховувалась служба в Збройних силах, оскільки на момент призову на строкову військову службу не працював за педагогічною спеціальністю. В даному випадку оспорюванні періоди служби не можуть враховуватись до спеціального стажу, тому відповідач правомірно відмовив позивачу у зарахуванні вказаних періодів. Також уважає, що при ухваленні рішення судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та невірно застосовані норми матеріального права, не враховані висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, та безпідставно, при відсутності підтвердженого стажу роботи на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії за вислугу років працівнику освіти, період проходження ним строкової військової служби з 10.05.1984 по 06.06.1986, а також призначити та здійснити нарахування позивачу одноразової грошової допомоги, що не підлягає оподаткуванню, у розмірі 10-ти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що призвело до неправильного вирішення справи та ухвалення незаконного рішення, що є підставою для скасування рішення суду.
Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
На підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження, у зв`язку з чим фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджено копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 (а.с. 16).
Позивачу з 21.12.2024 призначена пенсія за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (а.с. 50).
Заявами від 23.01.2025 та 20.02.2025 позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України щодо призначення одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" із зарахуванням до педагогічного стажу часу проходження строкової військової служби (а.с. 37-39).
Рішенням ГУПФ України в Харківській області від 28.02.2025 №164050004703 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні грошової допомоги у розмірі десятимісячних пенсій у зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років (а.с. 40).
Відповідач визначив, що спеціальний стаж роботи (працівник освіти) позивача загалом становить 33 роки 04 місяці 17 днів, що є недостатнім для призначення йому грошової допомоги.
При цьому відповідач зазначив, що зарахування періоду проходження військової служби до педагогічного стажу не передбачено чинним законодавством. 
Позивач, не погоджуючись з рішенням відповідача, звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що незарахування до стажу роботи ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії за вислугу років працівнику освіти, період проходження ним строкової військової служби з 10.05.1984 по 06.06.1986, а також не призначення та не здійснення нарахування ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, що не підлягає оподаткуванню, у розмірі 10 місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", є протиправними діями відповідача.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Виходячи з положень вказаної норми законодавства, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Основного Закону України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
За змістом частини першої статті 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (надалі - Закон №1058-IV) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.
Згідно з пунктом 7-1 Прикінцевих положень Закону №1058-IV особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.
Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 №1191 затверджений Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати (надалі - Порядок №1191).
Відповідно до пункту 2 вказаного Порядку до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" і "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., N 3, ст. 10), що передбачені:
- переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 р. N 909 "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років" (ЗП України, 1994 р., N 4, ст. 70; Офіційний вісник України, 2002 р., N 39, ст. 1820; 2004 р., N 46, ст. 3052);
- переліком посад артистів театрально-концертних та інших видовищних закладів, підприємств і колективів, які мають право на пенсію за вислугу років незалежно від віку, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 р. N 583 "Про затвердження нормативних актів з питань пенсійного забезпечення" (ЗП України, 1992 р., N 11, ст. 271).
Пунктами 5 - 7 Порядку №1191 визначено, що грошова допомога надається особам, яким, починаючи з 1 жовтня 2011 р. призначається пенсія за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.
Для визначення розміру грошової допомоги враховується місячний розмір пенсії, обчислений згідно із статтями 27 і 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", станом на день її призначення.
Виплата грошової допомоги здійснюється органами Пенсійного фонду України одноразово у розмірі десяти місячних пенсій за рахунок коштів Державного бюджету України одночасно з першою виплатою пенсії, яка призначена до виплати.
Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
У цій справі спір стосується наявності у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої пунктом 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Верховний Суд у постанові від 15.06.2022 у справі №200/854/19-а визначив, що норму пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону №1058-IV слід тлумачити таким чином, що для отримання грошової допомоги при виході на пенсію на підставі Закону №1058-IV особа має дотриматись таких вимог:
– станом день досягнення пенсійного віку працювати в установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення";
– пенсія має призначатися особі вперше (тобто особи, які отримували пенсію раніше і з будь яких причин перестали отримувати її право на зазначену грошову допомогу втратили);
– станом на день звернення за призначенням пенсії особа повинна мати страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років, у редакції Закону №1058 станом на час виникнення спірних відносин) на зазначених вище посадах.
За обставин цього спору відповідач відмовив ОСОБА_1 у призначенні грошової допомоги з огляду на відсутність у нього 35-річного стажу роботи на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
Відповідач у спірному рішенні обчислив спеціальний стаж роботи ОСОБА_1 , як працівника освіти, та визначив, що такий стаж становить 33 роки 04 місяці 17 днів.
До спеціального стажу зараховані виключно періоди роботи позивача в установах державної або комунальної форми власності на посадах педагогічних працівників, обчислення стажу в цій частині не є спірним.
Натомість позивач наполягав на необхідності врахування до спеціального стажу періодів проходження ним строкової військової служби та навчання в Полтавському державного педагогічному інституту ім. В.Г. Короленка.
Щодо зарахування до страхового стажу, який надає право на призначення спірної грошової допомоги, періоду проходження строкової військової служби з 10.05.1984 по 06.06.1986, колегія суддів виходить з такого.
Згідно з частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 13.02.2018 (справа №738/1246/15-а), розглядаючи аналогічне питання (щодо зарахування до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років працівнику освіти та право на отримання грошової допомоги згідно із пунктом 7-1 Розділу XV Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", періоду проходження строкової військової служби в Збройних Силах СРСР) дійшов такого правового висновку:
"Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.
В примітці 3 до цього переліку визначено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах до 1 січня 1992 року, яка давала право на пенсію за вислугу років відповідно до раніше діючого законодавства, зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років.
До 1 січня 1992 року питання пенсійного забезпечення було врегульовано Законом СРСР "Про державні пенсії", статтею 58 якого було визначено, що пенсії за вислугу років, встановлені постановами Уряду СРСР для окремих категорій спеціалістів (учителів, медичних працівників, та інших), призначених до введення в дію цього Закону, зберігаються. Раді Міністрів СРСР доручено визначити порядок подальшого призначення та виплати пенсій за вислугу років.
На виконання статті 58 вказаного Закону Постановою Ради Міністрів СРСР від 17.12.1959 №1397 затверджено Положення про порядок обрахунку стажу для призначення пенсій за вислугу років працівникам освіти та охорони здоров`я.
Підпунктом "г" пункту 1 вказаного Положення передбачено, що служба в лавах Збройних Сил СРСР зараховується до стажу роботи за спеціальністю, що дає право на призначення пенсій за вислугу років працівникам освіти.
Вказані норми дають підстави для висновку, що період військової служби в армії СРСР до 1 січня 1992 року підлягає зарахуванню до стажу роботи на посадах працівників освіти, який дає право на пенсію за вислугу років на підставі п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
Аналогічна правова позиція в цій категорії справ висловлена Верховним Судом у постановах від 27.02.2018 у справі №672/885/17, від 06.02.2019 у справі №577/2537/17, від 29.11.2019 у справі №414/53/17, від 21.01.2021 у справі №310/8663/18 (ЗП/280/226/18).
Отже, вказані норми дають підстави для висновку, що період військової служби в армії СРСР до 01 січня 1992 року підлягає зарахуванню до стажу роботи на посадах працівників освіти, який дає право на пенсію за вислугу років на підставі пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
З урахуванням наведеного, період проходження позивачем строкової військової служби з 10.05.1984 по 06.06.1986, що підтверджений записами у трудовій книжці серії НОМЕР_2 (а.с. 9 - зі звороту) та військовому квитку серії НОМЕР_3 (а.с. 31-32), тривалістю 2 роки 0 місяців 27 днів має бути зарахований до спеціального стажу роботи, що дає право на призначення грошової допомоги.
Водночас щодо зарахування до спеціального стажу роботи періоду навчання позивача з 01.09.1986 по 28.06.1991 в Полтавському державному педагогічному інституті ім. В.Г. Короленка, колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 2 Положення про порядок обрахунку стажу для призначення пенсій за вислугу років працівникам освіти та охорони здоров`я, затвердженого Постановою Ради Міністрів СРСР від 17.12.1959 №1397, у стаж роботи вчителів та інших працівників освіти, крім роботи, зазначеної у пункті 1 цього Положення, зараховуються час навчання у педагогічних навчальних закладах та університетах, якщо йому безпосередньо передувала та безпосередньо за ним слідувала педагогічна діяльність.
Згідно з трудової книжки ОСОБА_1 від 08.06.1983 серії НОМЕР_2 , зі змісту якої суд установив, що позивач до вступу 01.09.1986 на навчання до Полтавського державного педагогічного інституті ім. В.Г. Короленка педагогічного стажу не мав (а.с. 9-11).
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для зарахування до педагогічного стажу ОСОБА_1 періоду навчання з 01.09.1986 по 28.06.1991 в Полтавському державному педагогічному інституті ім. В.Г. Короленка.
Водночас слід зазначити, що зарахування періоду строкової служби (10.05.1984 – 06.06.1986) до стажу збільшує загальний спеціальний стаж позивача як працівника освіти до понад 35 років. Це дає право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої п. 7-1 Прикінцевих положень Закону № 1058-IV.
Матеріалами справи підтверджено, що на момент досягнення пенсійного віку 21.12.2024 позивач перебував у трудових відносинах із Решетилівським ліцеєм ім. І.Л. Олійника, працюючи на посаді вчителя фізичної культури. Цей факт підтверджується довідкою №01-27/ від 17.01.2025 (а.с. 8).
До призначення пенсії за віком позивачу жоден інший вид пенсії, зокрема, пенсії за вислугу років працівнику освіти, не призначався. 
Наведене вище є підставою для висновку про дотримання позивачем усіх умов, передбачених пунктом 7-1 Прикінцевих положень Закону №1058-IV, для отримання одноразової грошової допомоги.
У силу статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Ця мета узгоджується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджувальному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", №40450/04, пункт 64).
Зі змісту пункту 49 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі "Єфименко проти України" можливо дійти висновку про те, що не розглядається у якості ефективного засіб захисту, який: "є залежним від розсуду відповідних органів влади і не є безпосередньо доступним для того, кого він стосується".
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
А відповідно до частин першої, другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.02.2019 (справа №826/7380/15) вказала, що верховенство права, як основоположний принцип адміністративного судочинства, визначає спрямованість судочинства на досягнення справедливості та надання ефективного захисту. Статтею 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту) Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо визнання протиправними та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 28.02.2025 №164050004703 та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії за вислугу років працівнику освіти, період проходження ним строкової військової служби з 10.05.1984 по 06.06.1986, а також призначити та здійснити нарахування ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, що не підлягає оподаткуванню, у розмірі 10-ти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Доводи апеляційної скарги з зазначених підстав не спростовують висновків суду першої інстанції і свідчать про незгоду відповідача з правовою оцінкою обставин справи, установлених у процесі її розгляду.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Ураховуючи положення статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні. 
Керуючись статтями 139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області - залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.09.2025 по справі № 440/3464/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова 	
Судді	   	В.Б. Русанова   О.В. Присяжнюк