ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

07 травня 2026 року 
м. Київ 

справа № 201/5768/22

провадження № 61-5382св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_1 ,
відповідачі за первісним позовом (позивачі за зустрічним позовом):  ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Науменко Світланою Борисівною, на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2024 року у складі судді Покопцевої Д. О., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 березня 2025 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Макарова М. О., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ: 

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання квартири особистою приватною власністю та виділ частки спадкоємця.

Позовна заява мотивована тим, що з 26 лютого 2016 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з батьком відповідачів - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час перебування у зареєстрованому шлюбі ними було набуто у власність автомобіль «SUBARU FORESTER», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 . Також за час шлюбу, але за її особисті кошти була придбана квартира АДРЕСА_1 .

Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гусенко О. О. було заведено спадкову справу № 24/2021 (номер у Спадковому реєстрі 679772272) до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 . Із заявами про прийняття спадщини після його смерті звернулася вона та діти спадкодавця від попереднього шлюбу:  ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на вищевказаний автомобіль, а також на набуте ним до шлюбу із нею майно, а саме: садовий будинок АДРЕСА_2 ; земельну ділянку, загальною площею 0,044 га, кадастровий номер 1221486200:01:113:0067, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 ; 77/10000 частин об`єкта незавершеного будівництва за проектом Автогаражний комплекс, що складається із гаражу, загальною площею 39,7 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , гараж № НОМЕР_3 ; квартируАДРЕСА_5 .

Оскільки квартира  АДРЕСА_1 є її особистою приватною власністю, вона не може бути включена до складу спадкового майна.

Ураховуючи те, що згоди з відповідачами щодо поділу спірного спадкового майна в натурі між ними досягнуто не було, позивачка, на підставі частини першої статті 367 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), вважала за можливе поділити в натурі між співвласниками майно, що є у спільній частковій власності, для забезпечення окремого та самостійного користування частиною спільного майна, виділивши їй в натурі автомобіль, гараж, садовий будинок із земельною ділянкою та стягнути з неї на користь відповідачів грошову компенсацію у розмірі 217 379,19 грн (по 78 436,60 грн кожному), залишивши у власності відповідачів квартируАДРЕСА_5 .

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд 
- визнати за нею право особистої приватної власності на квартируАДРЕСА_1 ;
- в порядку поділу спадкового майна (виділу частки спадкоємця в натурі) визнати за нею право власності на:
- садовий будинок АДРЕСА_6 ; 
- земельну ділянку, загальною площею 0,044 га, кадастровий номер 1221486200:01:113:0067, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 ;
- 77/10000 частин об`єкта незавершеного будівництва за проектом Автогаражний комплекс, що складається із гаражу, загальною площею 39,7 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , гараж № НОМЕР_3 ; 
- автомобіль «SUBARU FORESTER», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 ;
- визнати за відповідачами право власності по 1/3 частині квартириАДРЕСА_5 ; 
- стягнути з неї на користь відповідачів грошову компенсацію у розмірі 217 379,19 грн (по 78 436,60 грн кожному).

Короткий зміст зустрічних позовних вимог

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їхній батько - ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме: 1/2 частина квартириАДРЕСА_1 ; садовий будинок АДРЕСА_6 ; земельна ділянка, загальною площею 0,044 га, кадастровий номер 1221486200:01:113:0067, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 ; 77/10000 частин об`єкта незавершеного будівництва за проектом Автогаражний комплекс, що складається із гаражу, загальною площею 39,7 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , гараж № НОМЕР_3 ; автомобіль «SUBARU FORESTER», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 ; квартиру АДРЕСА_5 .

При цьому квартира АДРЕСА_1 була придбана за спільні кошти ОСОБА_1 та їхнього батька за час перебування їх у шлюбі, тому також входить до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_4 

14 липня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гусенко О. О. було заведено спадкову справу № 24/2021 (номер у Спадковому реєстрі 679772272) до майна померлого батька.

Відповідно до довідки приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Гусенко О. О. від 10 листопада 2022 року спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 у рівних частках (по 1/4 частині) є: ОСОБА_1 (дружина померлого) та його сини ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Проте, вони не можуть одержати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька, оскільки ОСОБА_1 відмовляється надати правовстановлюючі документи на майно.

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просили суд:
- визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- визнати за кожним із них у порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на: 
- 1/4 частину садового будинку АДРЕСА_6 ;
- 1/4 частину земельної ділянки, загальною площею 0,044 га, кадастровий номер 1221486200:01:113:0067, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 ;
- 1/4 частину квартири  АДРЕСА_5 ;
- 77/40000 частин об`єкта незавершеного будівництва за проектом Автогаражний комплекс, що складається із гаражу, загальною площею 39,7 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ; 
- 1/8 частину квартири АДРЕСА_1 ;
- стягнути з ОСОБА_1 на свою користь грошову компенсацію 1/8 частин автомобіля «SUBARU FORESTER», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 , у розмірі по 64 000 грн кожному.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2023 року позов  ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 об`єднано в одне провадження для спільного розгляду.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 в порядку виділу її частки спадкового майна в натурі після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на автомобіль «SUBARU FORESTER», реєстраційний номер НОМЕР_4 , 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 48 785,69 грн компенсації за 1/8 частку автомобіля «SUBARU FORESTER», реєстраційний номер НОМЕР_4 , 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 48 785,69 грн компенсації за 1/8 частку автомобіля «SUBARU FORESTER», реєстраційний номер НОМЕР_4 , 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 48 785,69 грн компенсації за 1/8 частку автомобіля «SUBARU FORESTER», реєстраційний номер НОМЕР_4 , 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 .
У задоволенні іншої частини вимог позову ОСОБА_1 відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на:
- 1/4 частину садового будинку АДРЕСА_6 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 576874212214);
- 1/4 частину земельної ділянки, загальною площею 0,044 га, кадастровий номер 1221486200:01:113:0067, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 536697212214);
- 1/4 частину квартири АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 34113116);
- 77/40000 об`єкту незавершеного будівництва за проектом Автогаражний комплекс за адресою: АДРЕСА_7 ;
- 1/8 частину квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1983785312101).
Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на:
- 1/4 частину садового будинку АДРЕСА_6 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 576874212214);
- 1/4 частину земельної ділянки, загальною площею 0,044 га, кадастровий номер 1221486200:01:113:0067, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 536697212214);
- 1/4 частину квартири АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 34113116);
- 77/40000 об`єкту незавершеного будівництва за проектом Автогаражний комплекс за адресою: АДРЕСА_7 ;
- 1/8 частину квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1983785312101).
Визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на:
- 1/4 частину садового будинку АДРЕСА_6 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 576874212214);
- 1/4 частину земельної ділянки, загальною площею 0,044 га, кадастровий номер 1221486200:01:113:0067, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 536697212214);
- 1/4 частину квартири АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 34113116);
- 77/40000 об`єкту незавершеного будівництва за проектом Автогаражний комплекс за адресою: АДРЕСА_7 ;
- 1/8 частину квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1983785312101).
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю, суд першої інстанції виходив із недоведеності належними та допустимими доказами того, що ця квартира була придбана саме за грошові кошти, які належали їй особисто, відтак ОСОБА_1 не спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними за час шлюбу, передбачену статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Відтак, кожному із подружжя на час смерті ОСОБА_4 належало по 1/2 частині цього майна та вказана квартира входить до спадкової маси. Урахувавши наявність чотирьох спадкоємців першої черги, суд дійшов висновку, що частка спадкодавця підлягає успадкуванню ними в рівних частках, тобто по 1/8, що є підставою для задоволення вимог зустрічного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у цій частині.

Ураховуючи, що положення статті 364 ЦК України не передбачають внесення вартості різниці між виділеними та ідеальними частками сторін як просить ОСОБА_1 у позові, а відшкодування вартості такої різниці можливе за згодою відповідачів, які заперечують проти отримання компенсації за їх частки у спадщині, крім автомобіля, який є неподільною річчю, районний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання за нею в порядку виділу її частки у спадщині в натурі зі стягненням на користь відповідачів грошової компенсації на садовий будинок, земельну ділянку та 77/10000 частин об`єкта незавершеного будівництва.

Оскільки відповідно до висновку судової транспортно-товарознавчої експертизи від 14 лютого 2024 року № 3388-23 ринкова вартість автомобіля «SUBARU FORESTER», реєстраційний номер НОМЕР_4 , 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 , становить 390 285,52 грн, суд вважав за можливе стягнути з ОСОБА_1 на користь на користь кожного з відповідачів по 48 785,69 грн (з розрахунку 390 285,52 грн / 2 = 195 142,76 грн - вартість половини автомобіля, яка спадкується, поділеного на кількість спадкоємців), і визнати за нею право власності на цей автомобіль в цілому в порядку виділу її частки спадкового майна в натурі, оскільки право на частку відповідачів на підставі частини другої статті 364 ЦК України припиниться після отримання грошової компенсації, яка станом на день ухвалення рішення суду ними не отримана.

Ураховуючи те, що приватним нотаріусом відмовлено ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у видачі свідоцтв про право на спадщину після смерті їх батька - ОСОБА_4 у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на спірне нерухоме майно, суд першої інстанції дійшов висновку визнати за кожним із них право власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частину садового будинку, 1/4 частину земельної ділянки, 77/40000 об?єкту незавершеного будівництва, 1/4 частину квартири АДРЕСА_5 , 1/8 частину квартири АДРЕСА_1 . Суд не встановив перешкод для ОСОБА_1 в оформлення її частки у спадщині у позасудовому порядку, а тому відмовив у задоволенні вимог відповідачів про визнання на нею права власності на спадкове майно.

Районний суд дійшов висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , виділивши їй частку у спадщині неподільну річ - автомобіль, та часткове задоволення зустрічного позову, відмовивши у задоволенні вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання за ОСОБА_1 права власності на спадкове майно і зменшивши суду грошової компенсації за частки відповідачів у цьому автомобілі відповідно до його вартості, визначеної висновком судової транспортно-товарознавчої експертизи від 14 лютого 2024 року № 3388-23, стягнувши по 48 785,69 грн на користь кожного відповідача, замість заявлених 64 000 грн.

Розподіл витрат по сплаті судового збору здійснено з урахуванням статті 141 ЦПК України.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 березня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Науменко С. Б., задоволено частково.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2024 року в частині задоволення зустрічного позовну ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності по 1/8 частині за кожним на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в цій частині.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами придбання спірної квартири у 2020 році за час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 саме за її власні кошти, отримані нею у 2016 році та у 2018 році від продажу нерухомості. Крім того, ОСОБА_1 не надала доказів того, що між подружжям існувала домовленість про відступлення від рівності часток у спільній власності подружжя.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у період з 2018 року до 2020 року витрачалися кошти на ремонт дачі, спільний відпочинок, лікування спадкодавця, утримання нерухомості та автомобіля, а також на внески для придбання нерухомості за кордоном. Ураховуючи їх доходи, а також той факт, що квартира придбана за час шлюбу та проживання однією сім`єю, ведення спільного бюджету на час придбання, згоду спадкодавця як чоловіка ОСОБА_1 , зафіксовану у договорі купівлі-продажу квартири від 27 лютого 2020 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу, не спростована.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання за кожним із них права власності на 1/8 частину квартири АДРЕСА_1  в порядку спадкування за законом після смерті батька, та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову в цій частині, апеляційний суд виходив із того, що приватним нотаріусом не було їм відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/8 частину спірної квартири, відтак вказані вимоги є передчасними.

Рішення суду першої інстанції переглядалося в апеляційному порядку лише в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 та зустрічних позовних вимог  ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання за кожним із них права власності на 1/8 частину квартири АДРЕСА_1  в порядку спадкування за законом після смерті батька.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Науменко С. Б., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2024 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 березня 2025 року в частині відмови у задоволенні вимог первісного позову про визнання квартири АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю скасувати та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції; в іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2024 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 березня 2025 року залишити без змін.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому на підставі частини першої статті 400 ЦПК України, Верховним Судом не переглядаються.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У квітні 2025 року касаційна скарга  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Науменко С. Б., надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 травня 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі; витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції; роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України та відмовлено у задоволенні клопотання заявника про зупинення дії оскаржуваних судових рішень.

У травні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2025 року клопотання ОСОБА_1 про зупинення дії постанови Дніпровського апеляційного суду від 25 березня 2025 року задоволено та зупинено дію оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції до закінчення касаційного провадження.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Науменко С. Б., мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не забезпечили повного та всебічного встановлення обставин справи, не надали належну правову оцінку поданим нею доказам та дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в частині визнання за ОСОБА_1  права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Посилається на те, що суди не дослідили надані ОСОБА_1  докази на підтвердження розміру доходів (спільних коштів) подружжя, оскільки у подружжя  ОСОБА_4 та ОСОБА_1 були відсутні спільні кошти, за рахунок яких вони могли би придбати вказану квартиру, оскільки їхні спільні кошти витрачалися на придбання автомобіля, на часткову оплату нерухомості за кордоном, забезпечення спільних потреб подружжя: харчування, утримання спільного майна, лікування, відпочинок тощо)

Вказує, що у вересні 2016 року  ОСОБА_1 продала належне їй на праві особистої приватної власності нерухоме майно, отримавши загалом 124 508,33 грн; у жовтні 2018 року - два об`єкта нерухомості на загальну суму 865 000 грн. Отже, за час перебування у шлюбі з  ОСОБА_4 , вона здійснила відчуження належного їй на праві особистої приватної власності нерухомого майна на загальну суму 989 508,33 грн, а спірну квартиру придбала 27 лютого 2020 року виключно за рахунок своїх особистих коштів за 625 410,52 грн. 

Отже, суди не врахували, що вона надала належні докази на підтвердження того, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти, а тому відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України є її особистою приватною власністю.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень представник ОСОБА_1 - адвокат Науменко С. Б., вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц, від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 541/2734/16-ц, від 22 січня 2020 року у справі № 756/15452/17, від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц, від 09 квітня 2025 року у справі № 537/541/23, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Крім того, представник ОСОБА_1 - адвокат Науменко С. Б., зазначає про необхідність відступлення від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22, що були застосовані апеляційним судом в оскаржуваній постанові (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень представник ОСОБА_1 - адвокат Науменко С. Б., вказує порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме, судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, оскільки суди не дослідили зібрані у справі докази, що передбачено пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу.

У червні 2025 року представник  ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвокат Логвінов С. С.,подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що доводи заявника, викладені у касаційній скарзі, є необґрунтованими, а підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні

Також представником  ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвокатом Логвіновим С. С., заявлено клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених ними під час розгляду справи судом касаційної інстанції у розмірі 45 000 грн (по 15 000 грн кожному).

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Науменко С. Б., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині відповідають, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення (частини перша, друга статті 372 ЦК України).

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Положеннями частини першої статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), постанову Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17 (провадження № 61-38303св18)).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Звертаючись до суду із цим позовом,ОСОБА_1 посилалася на те, що квартира АДРЕСА_1 хоча й була придбана за час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 , проте за її власні кошти, отримані нею у 2016 році та у 2018 році від продажу належного їй нерухомого майна, а тому відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України є її особистою приватною власністю.

Судами попередніх інстанції встановлено, що ОСОБА_4 є батьком ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що підтверджується витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 14 липня 2021 року № 00031643124, № 00031643219, № 00031643160 (том 1, а. с. 111-115).

ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з 26 лютого 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 , виданим Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 26 лютого 2016 року (том 1, а. с. 10).

ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 27 лютого 2020 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гусенко О. О. за реєстровим № 715; витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 лютого 2020 року № 202090040 (том 1, а. с. 13; 14).

Згідно з пунктом 3.5 договору купівлі-продажу квартири від 27 лютого 2020 року цей договір укладається зі згоди чоловіка покупця ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , справжність підпису якого засвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гусенко О. О. за реєстровим № 714.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_6 , виданим Чечелівським районним у місті Дніпрі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 12 липня 2021 року (том 1, а. с. 11).

14 липня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гусенко О. О. було заведено спадкову справу № 24/2021 (номер у Спадковому реєстрі 679772272) до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 14 липня 2021 року № 65571858 (том 1, а. с. 118).

Із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулися  ОСОБА_1 (дружина) та  ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (діти спадкодавця від попереднього шлюбу) (том 1, а. с. 96-167).

ОСОБА_1 на підтвердження придбання спірної квартири за особисті кошти надала договори купівлі-продажу нерухомого майна, отриманого нею в особисту власність, відповідно до яких вона, як продавець, загалом отримала 989 508,33 грн (49 833,33 грн - у 2016 році; 74 675 грн - у 2016 році; 800 000 грн - у 2018 році; 65 000 грн - у 2018 році (том 1, а. с. 15-23).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відмовляючи у задоволенні вимог позову ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю, суд першої інстанції, з яким в цій частині погодився апеляційний суд, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, надавши оцінку доводам сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, у тому числі показання свідків, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що квартира АДРЕСА_1 була придбана за час перебування ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 та за спільні кошти, тому вказане нерухоме майно є спільним сумісним майном подружжя, а ОСОБА_1 не спростовано презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно.

Суди попередніх інстанцій правильно зазначили, що надані ОСОБА_1 докази на спростування презумпції спільності майна подружжя не дають підстав для висновку про те, що набуття спірної квартири у період перебування її у шлюбі з ОСОБА_4 відбулося виключно за кошти, одержані від реалізації належного їй на праві особистої приватної власності майнау 2016-2018 роках. Суди попередніх урахували, що подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у період з 2018 року до 2020 року витрачалися кошти на ремонт дачі, спільний відпочинок, лікування спадкодавця, утримання нерухомості та автомобіля, а також на внески для придбання нерухомості за кордоном. Такі висновки спростовують відповідні доводи касаційної скарги.

Суди також правильно урахували, що згода спадкодавця на придбання ОСОБА_1 спірної квартири була надана та зафіксована в пункті 3.5 договору купівлі-продажу квартири від 27 лютого 2020 року, а доказів того, що між подружжям існувала домовленість про відступлення від рівності часток у спільній власності подружжя, ОСОБА_1 не надала.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 вказано, згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності. Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про незабезпечення повного та всебічного розгляду справи судами та неврахування наявних у матеріалах справи доказів, оскільки вважає, що суди встановили обставини справи в достатньому обсязі для правильного її вирішення та ухвалення законних судових рішень по суті спору.

Посилання заявника як на підставу касаційного оскарження і необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, не заслуговують на увагу, оскільки заявник вмотивовано не обґрунтував необхідність відступлення підстав для відступу від такого висновку, застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні. Водночас колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що посилання апеляційного суду на висновок, який міститься в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22, є релевантним.

Отже, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивачка не спростувала презумпцію спільності майна подружжя належними та допустимими доказами. 

Висновки судів попередніх інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі, оскільки у зазначеній справі встановлені інші фактичні обставини, відмінні від обставин справи, встановлених у справі, що є предметом касаційного перегляду, а отже відмінним був і процес доказування. 

Інші наведені у касаційній скарзі доводи, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та постанову апеляційного суду - без змін.

Згідно із частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2025 року зупинено дію постанови Дніпровського апеляційного суду від 25 березня 2025 року до закінчення касаційного провадження.

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції - без змін, дію судового рішення, яку було зупинено до закінчення перегляду справи в касаційному порядку, слід поновити.

Щодо судових витрат

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з положень частин першої - шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів,
які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

У відзиві на касаційну скаргу представник  ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвокат Логвінов С. С., заявив клопотання про стягнення судових витрат за надання правничої допомоги у розмірі 45 000 грн (по 15 000 грн кожному) за розгляд справи у суді касаційної інстанції. 

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу у розмірі 45 000 грн представник ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвокат Логвінов С. С., подав суду: договір № 24/25 про надання правничої допомоги від 05 червня 2025 року, укладений між адвокатом Логвіновим С. С. (адвокат) та ОСОБА_2 (клієнт); розрахунок витрат від 09 червня 2025 року на правничу допомогу до договору № 24/25 про надання правничої допомоги від 05 червня 2025 року, який є актом наданої правничої допомоги (виконаних робіт) в частині фактично наданих послуг адвокатом та прийнятих клієнтом; договір № 25/25 про надання правничої допомоги від 05 червня 2025 року, укладений між адвокатом Логвіновим С. С. (адвокат) та ОСОБА_2 (клієнт); розрахунок витрат від 09 червня 2025 року на правничу допомогу до договору № 25/25 про надання правничої допомоги від 05 червня 2025 року, який є актом наданої правничої допомоги (виконаних робіт) в частині фактично наданих послуг адвокатом та прийнятих клієнтом; договір № 26/25 про надання правничої допомоги від 05 червня 2025 року, укладений між адвокатом Логвіновим С. С. (адвокат) та ОСОБА_3 (клієнт); розрахунок витрат від 09 червня 2025 року на правничу допомогу до договору № 26/25 про надання правничої допомоги від 05 червня 2025 року, який є актом наданої правничої допомоги (виконаних робіт) в частині фактично наданих послуг адвокатом та прийнятих клієнтом; докази направлення відзиву і долучених до нього документів  ОСОБА_1 та її представнику - адвокату Науменко С. Б.

ОСОБА_1 заперечень щодо клопотання відповідачів до суду касаційної інстанції не надіслала (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

Отже, ОСОБА_1 не висловила своєї позиції щодо заявленої відповідачами суми витрат на правничу допомогу, тобто не заперечила її розмір, а згідно із частиною п`ятою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

У пункті 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки у задоволенні вказаних позовних вимог  ОСОБА_1 відмовлено, то на підставі пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з позивачки на користь відповідачів.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення клопотання представника ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвоката Логвінова С. С., про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді касаційної інстанції у заявленому адвокатом розмірі, оскільки вказаний розмір відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, співмірності конкретним обставинам справи з урахуванням її складності та необхідних процесуальних дій сторони.

Керуючись статтями 133, 137, 141, 400, 401, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Науменко Світланою Борисівною, залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 березня 2025 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання квартири особистою приватною власністю залишити без змін.

Поновити дію постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 березня 2025 року.

Клопотання представника ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - представника Логвінова Сергія Сергійовича , про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_8 ) у рахунок компенсації витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_9 ) у рахунок компенсації витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 ) на користь ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_10 ) у рахунок компенсації витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. Ю. Гулейков

Д. Д. Луспеник