ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 520/4487/22
адміністративне провадження № К/990/32504/23
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Єресько Л.О.,
суддів: Загороднюка А.Г., Соколова В.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції справу № 520/4487/22
за позовом  ОСОБА_1 до Харківського міського голови Терехова Ігоря Олександровича, Харківської міської ради, Департаменту територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітну за весь час вимушеного прогулу
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2022 року (головуючий суддя Бабаєв А.І.), та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2023 року (колегія суддів у складі: головуючий суддя: Рєзнікова С.С., судді: Курило Л.В., Бегунц А.О.),
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їхнє обґрунтування
1.  ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивачка), звернулась з адміністративним позовом до Харківського міського голови Терехова І.О., Харківської міської ради, Департаменту територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд:
1.1. поновити її на роботі на посаді заступника директора Департаменту територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради з інспекційної роботи з 03.02.2022, скасувавши розпорядження Харківського міського голови Терехова І.О. від 31.01.2022 № 114/2к «Про звільнення з займаної посади» в частині звільнення з займаної посади ОСОБА_1 - заступника директора Департаменту з інспекційної роботи Департаменту територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради 02.02.2022 у зв`язку зі змінами в організації праці згідно з пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) з виплатою вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку;
1.2. стягнути з Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 03.02.2022 по дату прийняття рішення суду про поновлення позивачки на посаді.
2. На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що розпорядження про звільнення її з посади заступника директора Департаменту з інспекційної роботи Департаменту територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради підлягає скасуванню, оскільки їй не були запропоновані посади у Харківській міській раді, які на день звільнення були вакантні, натомість запропоновано лише одну вакантну посаду без урахування принципу рівнозначності такої посади її кваліфікації, досвіду та стажу роботи. Позивачка стверджувала, що голову комісії з припинення діяльності Департаменту територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради ОСОБА_2 не було уповноважено вручати письмові попередження працівникам Департаменту територіального контролю та земельних відносин міськради у порядку статті 49-2 КЗпП України із пропозицією обійняти вакантну посаду. 
Установлені судами фактичні обставини справи
3. Департамент територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради був створений на підставі рішення Харківської міської ради від 09.12.2020 № 7/20 у редакції рішення 4 сесії Харківської міської ради 8 скликання від 21.04.2021 № 98/21 як юридична особа публічного права.
4. ОСОБА_1 проходила публічну службу на посаді заступника директора Департаменту з інспекційної роботи Департаменту територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради.
5. Пунктом 1.2 рішення Харківської міської ради від 12.10.2021 № 199/21 передбачено утворення Департаменту земельних відносин Харківської міської ради, Департаменту з інспекційної роботи Харківської міської ради, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту з інспекційної роботи Харківської міської ради, Інспекції з благоустрою Департаменту інспекційної роботи Харківської міської ради.
6. Пунктом 1.3.2 рішення Харківської міської ради від 12.10.2021 № 199/21 передбачено припинення діяльності Департаменту територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради у зв`язку із реорганізацією шляхом приєднання до Департаменту земельних відносин Харківської міської ради.
7. Таким чином, правонаступником Департаменту територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради визначено Департамент земельних відносин Харківської міської ради.
8. Пунктом 1.4 рішення Харківської міської ради від 12.10.2021 № 199/21 делеговано одночасно секретарю Харківської міської ради, який здійснює повноваження Харківського міського голови та виконавчим органам Харківської міської ради вжиття повноважень, пов`язаних із реорганізацією.
9. На виконання рішення Харківської міської ради від 12.10.2021 № 199/21 секретарем Харківської міської ради, як Харківським міським головою було видано розпорядження від 10.11.2021 № 215 про затвердження складу комісії з реорганізації Департаменту територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради, головою комісії з реорганізації призначено - ОСОБА_2, заступника Харківського міського голови з питань цифрової трансформації.
10. Штатний розпис Департаменту територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради складав - 262 посади. Штатний розпис Департаменту земельних відносин Харківської міської ради складає - 110 посад. Штатний розпис Департаменту з інспекційної роботи Харківської міської ради складає - 132 посади. Отже, в результаті реорганізації мало місце скорочення чисельності працівників.
11. Головою комісії з припинення діяльності Департаменту територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради щодо позивача складено попередження про наступне вивільнення. У вказаному попередженні позивачу запропонована посада - начальник відділу інформаційних ресурсів та матеріально-технічного забезпечення Департаменту земельних відносин Харківської міської ради.
12. 01.12.2021 ОСОБА_1 отримала указане попередження, проте з моменту його вручення та до моменту її звільнення згоду на призначення на запропоновану посаду не надала.
13. Розпорядженням Харківського міського голови від 31.01.2022 № 114/2к «Про звільнення з займаної посади» ОСОБА_1 звільнено з займаної посади заступника директора Департаменту з інспекційної роботи Департаменту територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради 02.02.2022 у зв`язку зі змінами в організації праці згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій та мотиви їхнього ухвалення
14. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2022, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 19.07.2023, у задоволенні позову відмовлено.
14.1. Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що в Законі України «Про службу в органах місцевого самоврядування» та в Законі України «Про місцеве самоврядування в Україні» не визначена процедура попередження службовця про майбутнє звільнення із займаної посади у зв`язку із ліквідацією виконавчого органу сільської, селищної, міської ради суб`єкта владних повноважень чи у зв`язку із організаційно-штатними змінами у структурі ради або виконавчого органу сільської, селищної, міської ради суб`єкта владних повноважень, однак така процедура визначена статтею 87 Закону України «Про державну службу» та статтею 49-2 КЗпП України.
14.2. Суди обох інстанцій на підставі частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), за змістом якої одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей з урахуванням переважного права на залишення на роботі, передбаченого законодавством про працю, а у разі відсутності можливості запропонувати відповідні посади, а також у разі відмови державного службовця від переведення на запропоновану посаду, такий державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї ж статті, врахували, що головою комісії з припинення діяльності Департаменту територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради щодо позивача складено попередження про наступне вивільнення, у якому позивачці запропоновано посаду - начальника відділу інформаційних ресурсів та матеріально-технічного забезпечення Департаменту земельних відносин Харківської міської ради.
14.3. Приймаючи до уваги, що позивачкою отримано зазначене попередження 01.12.2021 та на час вручення вказаного попередження і до моменту звільнення останньою згоди на призначення на запропоновану посаду не надано, суди попередніх інстанцій вважали, що відповідачем у процедурі звільнення позивачки за пунктом 1 статті 40 КЗпП України дотримані гарантії, передбачені статтею 49-2 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), якою було передбачено, що вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті.
14.4. Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд додатково зауважив, що в судовому засіданні суду апеляційної інстанції представником відповідача зазначено, що на момент повідомлення про майбутнє вивільнення серед підходящих позивачу посад вакантною була лише та яка була запропонована, а саме начальник відділу інформаційних ресурсів та матеріально-технічного забезпечення Департаменту земельних відносин Харківської міської ради, на час вручення повідомлення, на всі інші вакантні посади були прийняті інші працівники.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги, її рух в касаційній інстанції
15. Не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду (далі - Суд) з касаційною скаргою на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2022 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 19.07.2023, у якій просить скасувати вказані рішення та ухвалити нове - про задоволення позовних вимог. 
15.1. Ця касаційна скарга, з урахуванням уточнення, подана з підстав, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з неврахуванням судами попередніх інстанції висновків Верховного Суду щодо застосування статей 42 та 49-2 КЗпП України, викладених у постановах від 24.06.2020 у справі № 742/1209/18 та від 11.06.2020 у справі № 826/5602/16.
15.2. На обґрунтування підстав касаційного оскарження за вказаним пунктом скаржниця зазначила про те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладених у постанові від 24.06.2020 у справі № 742/1209/18, відповідно до яких відповідач у разі звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України зобов`язаний був довести належне виконання вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, який має перевагу залишитись на роботі у зв`язку із більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
15.3. На переконання скаржниці суд апеляційної інстанції застосував норми статті 49-2 КЗпП України без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 11.06.2020 у справі № 826/5602/16, відповідно до яких у разі якщо фактично відбулась реорганізація в структурних підрозділах органу влади шляхом ліквідації одного із структурних підрозділів та створення іншого, то це покладає на роботодавця обов`язок запропонувати всі вакантні посади (іншу роботу), які з`явилися на підприємстві і які існували на день звільнення працівника.
15.4. Скаржниця вважає, що суд безпідставно погодився із доводами відповідача про те, що станом на момент повідомлення про майбутнє вивільнення серед підходящих посад вакантною була лише посада начальника відділу інформаційних ресурсів та матеріально-технічного забезпечення Департаменту земельних відносин Харківської міської ради. До того ж, як стверджує позивачка, запропонована посада не може вважатись рівнозначною, оскільки не відповідає раніше займаній посаді, яку вона раніше займала, її кваліфікації та досвіду роботи. 
15.5. На підставі наведеного скаржниця доводила, що відповідач, у зв`язку з фактичною реорганізацією в структурних підрозділах Харківської міської ради шляхом ліквідації одного із структурних підрозділів та створенні інших, на порушення вимог статті 40, статті 42 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України, не запропонував їй посаду заступника директора у новостворених Департаменті з інспекційної роботи та Департаменті земельних відносин Харківської міської ради та інші рівнозначні вакантні посади, як у новоствореному органі так і у Харківській міській раді, не довів здійснення порівняння продуктивності праці та кваліфікації працівників задля вирішення питання про те, хто з працівників, які підлягають вивільненню у зв`язку із скороченням штату, має переважне право на залишення на роботі.
16. Суд ухвалою від 16.10.2023 залишив без руху касаційну скаргу ОСОБА_1 , а ухвалою від 16.11.2023 визнав поважними підстави пропуску строку на касаційне оскарження, поновив пропущений з поважних причин процесуальний строк та відкрив касаційне провадження.
17. Ухвалою Суду від 11.02.2026 закінчено підготовчі дії у справі та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до вимог статті 345 КАС України.
Позиція інших учасників справи
18. Не погодившись із доводами касаційної скарги ОСОБА_1 , Харківська міська рада та Департамент територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради подали відзиви у яких просять залишити її без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2022 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 19.07.2023 - без змін.
18.1. Відповідачі у відзивах вказують, що на момент повідомлення про майбутнє вивільнення серед підходящих ОСОБА_1 посад вакантною була лише та, яка була їй запропонована, на всі інші посади були прийняті інші працівники. Відповідач доводив, що відповідно до статті 40 КЗпП України на роботодавця покладається обов`язок працевлаштування працівника у штаті органу юридичного правонаступника (де і було запропоновано вакантну посаду), а не в інших самостійних виконавчих органах Харківської міської ради, де відсутні ознаки проходження найманим працівником публічної служби або де прийняття на роботу відбувається у порядку конкурсу.
Висновки Верховного Суду, оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
19. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
20. Спір у цій справі виник у зв`язку із звільненням з посади посадової особи органу місцевого самоврядування у зв`язку зі змінами в організації праці згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України.
21. Перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Суд виходить із такого.
22. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. 
23. У касаційній скарзі ОСОБА_1 наполягає на неправильному застосуванні судами попередніх інстанцій вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, які передбачають трудові гарантії у випадку звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, як це мало місце у її ситуації, а саме: без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування вказаних норм, викладених, зокрема, у постановах від 24.06.2020 у справі № 742/1209/18 та від 11.06.2020 у справі № 826/5602/16.
24. Як слідує із змісту оскаржуваних судових рішень, суди попередніх інстанцій, вирішуючи цей спір, виходили з того, що, оскільки в Законі України «Про службу в органах місцевого самоврядування» та в Законі України «Про місцеве самоврядування в Україні» не визначена процедура попередження службовця про майбутнє звільнення із займаної посади у зв`язку із ліквідацією виконавчого органу сільської, селищної, міської ради суб`єкта владних повноважень чи у зв`язку із організаційно-штатними змінами у структурі ради або виконавчого органу сільської, селищної, міської ради суб`єкта владних повноважень, то належить застосовувати процедуру, передбачену статтею 87 Закону України «Про державну службу» з урахуванням особливостей застосування положень статті 49-2 КЗпП України, передбачених для випадків вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», а саме: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті.
25. Отже, для правильного вирішення цього спору насамперед необхідно визначити норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини.
26. З 04.07.2001 загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування, правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування визначаються Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 № 2493-III (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 2493-III).
27. Статтею 2 Закону № 2493-III визначено, що посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.
28. До набрання чинності Законом № 2493-III [04.07.2001] правовий статус посадових осіб місцевого самоврядування визначався Законом України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ «Про державну службу».
29. Так, пунктом 2 Постанови Верховної Ради України від 16.12.1993 «Про введення в дію Закону України «Про державну службу» поширено дію цього Закону (№ 3723-ХІІ) на працівників органів місцевого та регіонального самоврядування.
30. Також дію Закону № 3723-ХІІ поширено на посадових осіб місцевого самоврядування згідно із пунктом 5 Розділу V «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про місцеве самоврядування» від 21.05.1997 N 280/97-ВР.
31. Відповідно до пункту 5 Розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2493-III визнані такими, що втратили чинність, пункт 5 Розділу V «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про місцеве самоврядування» від 21.05.1997 N 280/97-ВР та пункт 2 Постанови Верховної Ради України від 16.12.1993 «Про введення в дію Закону України «Про державну службу» в частині щодо поширення дії цього Закону на працівників органів місцевого та регіонального самоврядування. 
32. Водночас пунктом 2 Розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2493-III передбачено, що дія Закону України «Про державну службу» поширюється на органи і посадових осіб місцевого самоврядування в частині, що не суперечить Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», цьому Закону та іншим законам України, що регулюють діяльність місцевого самоврядування.
33. Пізніше Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ втратив чинність з 01.05.2016 на підставі Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIIІ, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 розділу XI Закону N 889-VIII.
34. Пунктом 11 частини третьої статті 3 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIIІ (далі - Закон № 889-VIII) прямо передбачено, що дія цього Закону не поширюється, серед інших, на посадових осіб місцевого самоврядування. 
35. Отже з 01.05.2016 Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ втратив чинність, а положеннями Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIIІ прямо виключено зі сфери його застосування посадових осіб місцевого самоврядування.
36. З наведеного слідує очевидний висновок, що станом на момент звільнення ОСОБА_3 з посади органу місцевого самоврядування оскаржуваним розпорядженням від 31.01.2022 № 114/2к у зв`язку зі змінами в організації праці на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не регламентувався Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIIІ.
37. На цій підставі Верховний Суд вважає помилковими висновки судів попередніх інстанцій щодо застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VІІІ як таких, що безпосередньо регулюють проходження та припинення служби в органах місцевого самоврядування.
38. Частиною першою статті 7 Закону № 2493-III передбачено, що правовий статус посадових осіб місцевого самоврядування визначається Конституцією України, законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про статус депутатів місцевих рад», «Про вибори депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів», цим та іншими законами України.
39. Відповідно до частини третьої статті 7 Закону № 2493-III на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції» та законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.
40. Згідно з частиною першою статті 20 Закону № 2493-III, крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», цим та іншими законами України, а також у разі: порушення посадовою особою місцевого самоврядування Присяги, передбаченої статтею 11 цього Закону; порушення умов реалізації права на службу в органах місцевого самоврядування (стаття 5 цього Закону); виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню на службі, чи недотримання вимог, пов`язаних із проходженням служби в органах місцевого самоврядування (стаття 12 цього Закону); досягнення посадовою особою місцевого самоврядування граничного віку перебування на службі в органах місцевого самоврядування (стаття 18 цього Закону).
41. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору, серед іншого, є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41).
42. Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України установлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
43. Частина друга статті 40 КЗпП України унормовує, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
44. На підставі частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
45. Перелік осіб, яким надається перевага у залишенні на роботі при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації, визначено в частинах другій та третій статті 42 КЗпП України.
46. За змістом частин першої-третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
47. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
48. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
49. Отже, процедура вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України регламентована положеннями частини другої статті 40, статей 42, 49-2 цього Кодексу, що містять юридичні гарантії забезпечення прав працівників від незаконного звільнення та сприяння у збереженні роботи.
50. Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах від 11.03.2020 у справі № 813/1220/16, від 09.07.2020 у справі № 809/2894/13-a, від 24.06.2020 у справі № 742/1209/18, від 11.06.2020 у справі № 826/5602/16 та інших, наголошував на тому, що однією з правових гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Такий обов`язок вважається належно виконаним, якщо працівникові запропоновано усі вакантні посади та наявну на підприємстві роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням рівня його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, незалежно від того, чи погодився працівник на переведення на ці запропоновані посади. Тобто роботодавець повинен вжити усіх можливих заходів для того, щоб запобігти необґрунтованому звільненню працівника.
51. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.09.2018 у справі № 800/538/17 зауважила, що з приписів частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. 
52. Верховний Суд України у постанові від 09.08.2017 у справі № 6-1264цс17 наголосив на тому, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника».
53. Оцінка того, наскільки роботодавець виконав свій обов`язок щодо працевлаштування залежить від конкретних обставин, за яких відбувається реорганізація, зокрема які наслідки вона передбачає у структурі і штатному розписі установи/органу (зокрема, чи передбачається скорочення). Суд касаційної інстанції в межах своїх повноважень не може перевіряти і оцінювати докази на предмет того, які зміни відбулися внаслідок реорганізації Департаменту територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради (зокрема в аспекті функціонального спрямування та структурної організації роботи), які посади були вакантними і які із них не запропонували позивачеві і чому.
54. Водночас, як слідує із змісту оскаржуваних судових рішень, суди попередніх інстанцій, неправильно застосувавши до обставин цієї справи приписи статті 87 Закону N 889-VIII з урахуванням особливостей застосування положень статті 49-2 КЗпП України, передбачених для випадків вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», не надали оцінки обставинам, покладеним в підстави позову, щодо (не)дотримання відповідачем гарантій статей 40 та 49-2 КЗпП України у процедурі припинення служби в органах місцевого самоврядування, зокрема доводам позивачки про те, що відповідачі, на порушення вимог частини третьої статті 49-2 КЗпП України, запропонували їй лише одну вакантну посаду без урахування принципу рівнозначності такої посади її кваліфікації, досвіду та стажу роботи, натомість у новостворених Департаменті з інспекційної роботи, Департаменті земельних відносин Харківської міської ради та у Харківській міськраді були й інші вакантні посади.
55. Отже, суди попередніх інстанцій не встановили у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, зокрема щодо характеру спірних правовідносин та правового статусу позивачки у цих правовідносинах, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, та може мати наслідком порушення прав позивачки на працю та захист від незаконного звільнення. 
56. Суд неодноразово повторював у своїй практиці, що одне із призначень обґрунтованого судового рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті, та надати стороні можливість його оскарження у разі незгоди з аргументами суду. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль за здійсненням правосуддя. А тому при оскаржені рішення суду слід звертати увагу на те, що залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням процесу.
57. Оскільки вказані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження судів попередніх інстанцій, тому з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні) відсутня можливість перевірити правильність їх висновків в цілому по суті спору.
58. При цьому Верховний Суд зазначає, що діє в межах повноважень визначених статтею 341 КАС України, частиною другою якої встановлено, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
59. За змістом частини другої статті 353 КАС України, підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 цього Кодексу .
60. Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 353 КАС України).
61. Ураховуючи приписи статті 353 КАС України, Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої та постанову суду апеляційної інстанцій слід скасувати, а справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.
62. Суду першої інстанції під час нового розгляду справи необхідно взяти до уваги викладене в мотивувальній частині цієї постанови, установити наведені в ній обставини, що входять до предмета доказування у цій справі, дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам і постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України.
63. З огляду на результат касаційного розгляду витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
2. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2022 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2023 року скасувати, а справу № 520/4487/22 направити на новий розгляд до Харківського окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді	Л.О. Єресько А.Г. Загороднюк 	
В.М. Соколов